RAVEN KENNEDY

GLINT

A mű eredeti címe: The Plated Prisoners series Book2, Glint

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © Raven Kennedy, 2021

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia 2023

©Művelt Nép Könyvkiadó ,2023

ISBN 9789635802197

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak ajánlom, akik nem látják a rácsokat,

mégis rabnak érzik magukat.

Repüljetek!

1. FEJEZET

MALINA KIRÁLYNÉ

Minden aranyból van, ameddig a szem ellát.

Haranghegy kastélyának minden centimétere árulkodóan ragyog. Az elmúlt évtizedben az emberek a világ minden pontjáról Oreába utaznak, hogy megnézzék. Ez az elsöprő ragyogás jelzi azt a pompát, amely mindig mindenkit lenyűgöz.

De én emlékszem, milyen volt régen. Emlékszem a pala mellvédekre, a kovácsoltvas kapubejárókra. Emlékszem a színes ruhákra és a Colier-k fehér hajához illeszkedő fehér tányérokra az asztalon. Emlékszem rá, hogy a torony harangja rézből volt, a hangja fényesen, tisztán csengett.

Ami valaha pehelykönnyű volt, azt most csak többen tudják felemelni. Ami valaha a kor és a történelem színeit viselte magán, most újként ragyog. Még az átrium rózsái is aranyszínűek, nem hoznak többé új rügyeket, és nem töltik be a levegőt az illatukkal.

Haranghegy kastélyában nőttem fel. Ismertem minden egyes csiszolatlan kövét és foltos lépcsősorát. Ismertem a fa ablakkeretek sötét erezetét. Még mindig az emlékezetembe tudom idézni, milyen volt apám trónusa, amelyen egyesült a kő és a keleti hegységekben bányászott gyémánt szépsége.

Néha felriadok az éjszaka közepén az arany ágynemű fogságában, és hirtelen fogalmam sincs, hol vagyok. Már nem ismerem fel ezt a helyet.

Sokszor még saját magamra sem ismerek rá.

Az idelátogató előkelőségek kedvüket lelik a csillogásban és a ragyogásban. Félelemmel vegyes csodálattal állnak a megváltozott felületek simasága előtt, és dicsőítik Midasz hatalmát.

De nekem hiányzik a régi Haranghegy.

Minden szürke szeglet, minden nyers tapintású szék, még a randa, kék függönyök is a régi hálószobámban. Meglepő, mennyire hiányoznak bizonyos dolgok, amikor elveszítjük őket.

Amikor beleegyeztem ebbe a házasságba, tudtam, hogy sóvárogni fogok a Hatodik Királyság irányítása után. Tudtam, hogy gyászolni fogom apámat, ha meghal. Még azzal is tisztában voltam, hogy hiányozni fog, ha nem szólítanak többé a régi nevemen és címemen, Malina Colier hercegnőnek.

De soha nem gondoltam volna, hogy megérem a palota elvesztését is. Ezt nem láthattam előre. Mégis minden a szemem láttára változott meg szobáról szobára, darabról darabra, az utolsó párnáig és borospohárig.

Nem tagadom, eleinte izgalmas volt. Egy aranykastély a jeges hegyekben valóságos tündérmese, és volt egy királyom, aki királynévá tett. A házasságom biztosította, hogy itt maradhassak, az otthonomban, és tovább vigyem a királyi vérvonalat.

De most itt ülök az arany szalonban, és a naivitásom rég a múlté. Nincs örökösöm, nincs családom, nincs varázserőm, nincs partneri viszonyom a férjemmel, és nem ismerem föl a helyet, ahol felnőttem.

Jólét vesz körül, de nincs értéke a számomra.

Idegenné vált a kastély, a hely, ahol anyám megszült, ahol apám és nagyapám uralkodott, ahol a kedves emlékeim rejtőznek. Nincs benne vigasz, izgalom, és bizonyosan nem egy tündérmese.

Az emberek ámulnak, az én szemem viszont minden egyes karcolást észrevesz a padló és a falak aranyfelületén. Észreveszek minden helyet, ahol a puha fém elkopott és eltorzult. Kiszúrom a sarkokat, amelyeket a szolgák nem fényesítettek ki. Megjegyzek minden elhomályosodott részletet.

Az arany talán ragyog, de nem állja ki az idő próbáját. Elkopik, elveszíti a fényét, és nem marad más, mint talmi, képlékeny felület, amely nem maradandó.

Irtózom tőle. Ahogyan most már utálom őt is.

A hírhedt férjemet. Az emberek előtte borulnak térdre, és nem előttem. Talán nincs varázserőm, de a neheztelés hatalmas dolog.

Tyndall meg fogja bánni. Minden alkalmat, amikor félresöpört, alábecsült, hogy elvette a királyságomat.

Meg fog fizetni mindenért – de nem arannyal.

– Szeretnéd, hogy énekeljek neked, felség?

Szúrós tekintetet vetek a velem szemben ülő udvaroncra. Fiatal, talán ha húszéves lehet, szemrevaló és búgó hangja van. Akárcsak az összes többinek.

Tőlük is undorodom.

Döngicsélnek, akár a legyek, pusztítják a finom ételeket, elszívják a levegőt buta csacsogásukkal. Hiába hessegetem el őket, újra meg újra körülöttem rajzanak.

– Te énekelni akarsz? – kérdezek vissza, bár őszintén szólva fölösleges, mert…

Széles mosoly jelenik meg az arcán.

– Bármit szívesen megteszek, amivel örömöt szerezhetek az én királynémnak.

Egy hamis társ hamis válasza.

Ilyen az összes udvaronc. Színlelnek. Pletykálkodnak. Azért vannak itt, hogy eltereljék a figyelmemet, és szórakoztassanak. Mintha valamiféle szenvelgő, ostoba nőszemély lennék, akinek a nap minden órájában értelmetlen szórakozásra lenne szüksége.

De Tyndall elment – eltakarodott az Ötödik Királyságba, ahol a nép kétségtelenül leborul az arany király lába előtt. Midasz ezt roppantul élvezni fogja, és nekem nagyon is megfelel.

Mert amíg ő ott van, én itt vagyok. Most először tartózkodom Haranghegyen az ő hivalkodó jelenléte nélkül.

Mintha a hatalmas istenségek jelet küldtek volna. Nincs férj, akihez alkalmazkodnom kell. Nincs király, aki előtt fejet kell hajtanom. Nincs mellette az aranybáb, a testet öltött kapzsiság, aki elkendőzi a csúf hazugságokat.

Ez az én esélyem.

Tyndall távol van, hogy az uralma alá hajtsa az Ötödik Királyságot, így adódott egy lehetőségem, amit nem fecsérelek el.

Igaz, már rá sem lehet ismerni a kastély falaira, de attól még az enyém.

Ugyanolyan becsvágyó vagyok, mint kislányként, mielőtt kiderült, hogy nincs varázserőm, mielőtt apámat elvakította az arany csillogása, és odaadott volna Tyndallnak.

Engem nem kápráztat el az arany. Már nem.

Mindig is az volt az álmom, a szerepem, az örökségem, hogy én uralkodjak Haranghegy fölött.

Nem egy férj oldalbordájaként, nem félresöpörve, nem agyonkényeztetett balekként. Tyndall Midasz mindenre rátette a kezét, beárnyékolta az egész életemet.

És én hagytam. Apám hagyta. Az egész átkozott királyság hagyta.

De elég volt.

Elegem van abból, hogy párnázott széken üldögéljek, hülye keszkenőket hímezzek, émelyítően édes süteményeket majszoljak, miközben az udvaroncok arról csacsognak, hogy melyik ilyen-olyan ruhát viseljem, csak mert szeretik hallatni a saját hangjukat.

Elegem van belőle, hogy én legyek a néma, hideg, jéggé dermedt királyné.

Tyndall elment, és amióta a felesége lettem, most először lehetek igazi királyné.

És meg is akarom tenni.

Egész életemben koronát viseltem, de most végre élek is vele.

2. FEJEZET

AUREN

A szekér fakerekei forognak, ahogyan a gyomrom is.

Minden fordulat újabb emléket kerget lelki szemeim elé, a végtelen körforgásban felbukkannak és eltűnnek, akár a döghús, amit a keselyűk elpotyogtatnak repülés közben.

Ragaszkodik hozzám a halál.

Olyannyira vágytam rá, hogy elhagyjam a kalitkámat. Hogy szabadon barangolhassak Midasz kastélyában.
Az unalom és a magány ásító szakadékát képtelen voltam kifejezni, megemészteni, kizárni. Széles mosollyal, nyitott szívvel vágytam a mély lélegzetre, és reméltem, hogy friss levegővel tölti meg a tüdőmet, és megszabadít a fojtogató rácsoktól.

De most…

Vér tapad a kezemhez, bár a bőrömön nincsenek vörös foltok. Mégis az ujjam minden érintésével érzem, mintha az igazság a tenyerem sorsvonalaiba vésődött volna.

Az én hibám. Vitorla Joe halála. Rissa szenvedése. Digby eltűnése, mind-mind az én hibám.

Fölnézek a felhőkkel borított égre, bár nem látom igazán a fehér és szürke párát. Ehelyett kérlelhetetlenül váltakozó emlékek jelennek meg folyamatosan a homlokom mögött, a gondolataimban.

Látom az ellovagoló Digby távolodó alakját a fekete ég és a fehér föld közé ékelve. Látom a tűzkarmok mancsából kicsapó vörös lángokat, a kalózok hajója alól felszálló hóförgeteget, amely olyan, mint a fagyos tenger hullámzása. Látom a zokogó Rissát. Svindler kapitány derékszíjjal a kezében hajol fölé.

De legtöbbször Vitorla Joe-t látom. Látom, ahogy a szívét átdöfi a kapitány tőrének pengéje, mint egy ujjat a varrótű, a vére vörös fonalként hull a pocsolyába a földön.

Még most is érzem a halál zord ölelését, a belőlem feltörő sikolyt, amikor a kezem között összeroskadt.

Kapar és fáj a torkom a látszólag soha véget nem érő éjszaka gyötrelmeitől. Először a döbbenet kínjától üvöltöttem, aztán összeszorult a torkom, és elakadt a lélegzetem.

A Vörös Pusztítók Vitorla Joe nevén gonoszul gúnyolódva felszúrták a tetemét a hajó árbócára, felakasztották a vitorla nélküli hajóra.

Soha nem fogom elfelejteni, hogyan lógott a rúdon megmerevedett teste, és rezzenéstelen kék szemét hogyan borította be hóval a szél.

Ahogyan azt sem fogom soha feledni, mennyire megfeszítettem minden erőmet, hogy átlökjem a holttestét a hajó korlátján, nehogy továbbra is meggyalázzák a kalózok.

Sajgó pántlikáim most is lüktetnek az emléktől, ahogy elvágtam a testét tartó kötelékeket, és kihűlt tetemét átvonszoltam a vastag fapadlón.

Tíz év óta ő volt az első bizalmasom, és nagyon rövid ideig ismertem, mielőtt a szemem láttára brutálisan végeztek vele.

Nem érdemelt ilyen halált. Nem érdemelte, hogy Hófölde kietlen pusztaságában legyen jelöletlen sírja, és a testét betemesse a hótenger.

Minden rendben van, minden rendben van, nincs semmi baj! Szorosan behunyom a szemem, a hangja a fülemben visszhangzik, és egyenesen szíven talál. Megpróbált megnyugtatni, tartani bennem a lelket, és bátorított, de mind a ketten tudtuk, mi az igazság. Semmi sem volt rendben többé, amikor a hintóm felborult, és a Vörös Pusztítók elkaptak minket.

Ő is tudta, mégis az utolsó leheletéig próbált megvédeni, vigyázni rám.

Fájdalmas zokogás tör föl a torkomból, a köröm alá beágyazódott szálkaként ragaszkodik hozzám a fájdalom. Arany szememet égetik a sós könnyek, amelyek végigfolynak szélfútta arcomon.

Lehet, hogy a hatalmas Főistenség büntetése ez – az entitásé, aki a világ össze istenét és istennőjét megteremtette. Talán figyelmeztetés, hogy túlfeszítettem a húrt, és emlékeznem kell a kinti világban uralkodó terrorra.

Biztonságban voltam. A megfagyott hegy tetején, az aranykastély legmagasabb pontján. Biztonságban voltam az aranykalitkámban. De erőt vett rajtam a nyugtalanság. A mohóság. Hálátlanná váltam.

Ez a büntetésem. Minden az én hibám. A messzire kóborló gondolataimért. Mert többet akartam annál, mint amim volt.

Megremegnek a lekókadt pántlikáim, mintha fel akarnának emelkedni, hogy megsimogassák duzzadt arcomat, és megvigasztaljanak.

De nem érdemlem meg. Vitorla Joe-t soha többé nem vigasztalja meg az édesanyja. Rissa nem lel vigaszra a férfi karjai között, aki megfizeti a szeretkezésért. Midaszt nem vigasztalja meg a felé masírozó sereg.

Odakint az Ötödik Királyság katonái átgázolnak a havon, a sötét erő átszeli a pusztaságot. A fekete bőr és fényesen sima obszidián lovak áradata átvág az örök fagy földjén.

Látom már, miért retteg egész Orea Ravinger – Dögvész király – seregétől. Ezek a katonák a varázslattól függetlenül, még a harci felszerelésük nélkül is félelmetes látványt nyújtanak.

Mégsem annyira, mint a parancsnokuk.

Időről időre megpillantom odakint lovagoló alakját, a gerince mentén meredező, ádáz tüskék gonoszul ráncolódó szemöldökként görbülnek. Fekete szeme feneketlen verem, csak arra vár, hogy kelepcébe csalja azt, aki belenéz.

Tüngus, vagyis tündérmágus.

Tiszta fajú tüngus közöttünk. Nem rejtőzködik, hanem a gonosz király hadseregének a vezére.

Korábbi párbeszédünk újra lejátszódik a fejemben, nyirkos a tenyerem, a kezem reszket.

Tudom, mi vagy.

Vicces, én ugyanezt akartam mondani rólad.

Amikor meghallottam ezeket a szavakat, akadozni kezdtek a gondolataim, és tátva maradt a szám, akár a partra vetett halnak. Ő csupán gúnyosan elmosolyodott, és kivillantotta rút tépőfogát, majd a hintója felé intett a fejével, és rám csukta az ajtót.

De én már hozzászoktam a bezártsághoz.

Órák óta itt rostokolok. Aggódom, gondolkodom, betölti a hintót a sírásom és a zihálásom, az agyam lassanként feldolgozza a történteket.

Általában csak akkor engedem el magam, amikor senki sem lát.

Van annyi eszem, hogy ne mutassak gyengeséget a katonák, különösen pedig a parancsnok előtt.

Most a fából készült falak magányában hagyom, hogy érezzek, kavarogjanak az érzéseim, és a jövő bizonytalansága miatti aggodalom uralja a gondolataimat.

Tudom, hogy amikor éjszakára megáll a hintó, többé nem engedhetem meg magamnak, hogy kimutassam a sebezhetőségemet.

Úgyhogy tovább ücsörgök.

Ülök, kinézek az ablakon, zakatol az agyam, sajog a testem, potyognak a könnyeim, közben mindvégig gyengéden bontogatom szegény, bántalmazott pántlikáim csomóit.

Mintha tönkrementek volna a fényes arany pántok, melyek a gerincem két oldalán nőttek ki. Szúró fájdalom hasít belém, ahol Svindler kapitány erőszakosan összegubancolta őket. Minden érintésre összerándulnak, én pedig a fogamat csikorgatom.

Órákig tart, míg izzadva, remegve, fájdalmas grimaszokkal az arcomon sikerül kibogoznom valamennyi csomót.

– Végre! – motyogom, amikor végzek.

Kihúzom magam, bizsergek a gerincem mentén, ahol mindkét oldalon tizenkét pántlika csatlakozik a bőrömhöz a lapockámtól egészen a derekam alsó hajlatáig.

Kitárom mind a huszonnégy szalagot, amennyire csak ezen a szűk helyen lehetséges, gyengéden kiegyengetem őket, és remélem, hogy ez majd enyhíti a rajtuk végigfutó fájdalmat.

Gyűrötten, petyhüdten hevernek a hintó padlóján és ülésén. Még aranyszínük is valamicskét tompább a szokásosnál, mint a patinás arany, amelyet ki kell fényesíteni.

Reszketve felsóhajtok, az ujjaim érzékenyek a hosszas csomóbontogatástól. Még soha nem sértették fel így a pántlikáimat. Megszoktam, hogy elrejtsem, titokban tartsam őket, nyilvánvaló, hogy soha nem használtam őket úgy, ahogyan azon a kalózhajón.

A pántlikáim pihennek, közben a szürke, nappali fény utolsó szilánkjai átjárják a testemet. A vállam és a fejem fáj, mióta a hintó felborult, és a Vörös Pusztítók kirángattak belőle.

Az alsó ajkam is felhasadt egy kicsit, de azt alig érzem.
Az arcom sokkal jobban fáj Svindler kapitány ütése után, és az oldalam is, ahol belerúgott a bordámba. Nem hiszem, hogy eltört, de minden mozdulatra sziszegve szívom be a levegőt.

A gyomrom ég az ürességtől és a dühtől, a szám kiszáradt a szomjúságtól. De leginkább kimerültséget érzek.

A fáradtság láncként veszi körül a bokámat, bilincsbe veri a csuklómat, beborítja a vállamat. Minden erő és energia elszállt belőlem, mintha valaki kihúzott volna egy dugót
a hátamból, és hagyta volna mindet elfolyni.

A jó oldala? Legalább életben vagyok. Megmenekültem a Vörös Pusztítóktól. Nem hódoltam be Quarter akaratának, amikor rájött, hogy a kapitánya eltűnt. Quarter nem az
a fajta, akit az ember börtönőrnek szeretne.

Új kíséretem sem épp ideális, de legalább Midasz felé tartunk, még ha nem is tudom, mi történik majd, ha odaérünk.

Kipillantok a hintó ablakán, a havat sötét patanyomok tarkítják, a lovasok a nyeregben büszkén trónolva menetelnek.

Most erősnek kell lennem.

A Negyedik Királyság seregének a foglya vagyok, és itt nincs helye gyengeségnek. Nem tudom, vajon a csontjaim is aranyból vannak-e, de a saját érdekemben remélem, hogy igen. Remélem, hogy aranyozott a gerincem, mert ha túl akarom ezt élni, akkor erős csontokra lesz szükségem.

Behunyom a szemem, és az ujjaim hegyével megdörzsölöm a szemhéjamat, ki akarom törölni belőle a szúró érzést. Fáradt vagyok, mégsem alszom. Nem lazítok. Képtelen vagyok rá. Hisz az ellenség odakint menetel, és a rettenetes emlékek ott leselkednek a fejemben.

Tényleg csak tegnap reggel lett volna, hogy Vitorla Joe még életben volt? Hogy Digby mogorva parancsokat kiáltozott az embereinek? Mintha hetek, hónapok, évek teltek volna el azóta.

Az idő gyötrelmesen változik. Kitágul, a pillanatok megnyúlnak, a percek meghosszabbodnak. Megtanultam, hogy a fájdalom és a félelem lelassítja az időt. És ha ez még nem lenne elég szörnyű, az agyunk gondoskodik róla, hogy újra meg újra átéljük a pillanatot jóval azután is, hogy megtörtént.

Micsoda rohadt gazember az idő!

Tudom, hogy egy részem ott maradt azon a kalózhajón. Elég sok tragikus pillanatot éltem át, hogy tudjam, az erős érzések beleégnek az emberbe.

Az életem során átélt összes szívfájdalom, minden szívtépő érzés kiszakított belőlem egy darabot. Éreztem minden egyes részt, amit kitéptek belőlem, láttam a múltam kenyérmorzsaként elszórt darabkáit az úton a hátam mögött, melyeket felcsipegettek a gaz ragadozó madarak. Az emberek néha hetekig utaztak Haranghegyre, csak hogy vethessenek rám egy pillantást. Midasz mellett álltam a trónteremben, és ők a szemüket meresztették.

De bármilyen soká álltam ott a szemük előtt a piedesztálon, senki sem látott igazán. Ha láttak volna, tudták volna, hogy csak egy lány vagyok belül durva sebekkel és üregekkel, akinek az aranyszínű bőre elrejti megtört szívét.

Égő szemem arról árulkodik, hogy sírnék, ha maradtak volna könnyeim, de úgy sejtem, már elapadtak.

Fogalmam sincs, hol lehet a többi kanca vagy testőr, és nem tudom, mit akar kezdeni velem a parancsnok, de nem vagyok ostoba. Dögvész király az Ötödik Királyságba küldte hatalmas seregét, hogy szembeszálljon Midasszal, és én ugyanúgy féltem a királyomat, mint saját magamat.

Megborzongok, a nap utolsó ezüstös sugara lebukik a horizont takarója alá. A nap visszavonhatatlanul véget ért, és ráveszem magam, hogy elzárjam az érzéseimet.

Most, hogy a szürkület éjszakába fordul, a hintó hirtelen rándulással megáll. Oreának ezen a vidékén az éj gyorsan és hirtelen száll le, így nem meglepő, hogy a Negyedik hadserege tábort ver.

A mozdulatlan hintóban hallgatom a katonák hangját. Kétoldalt lovak zárják el a kilátást az ablak előtt, a sötét alakok fürgén tevékenykednek.

Közel fél óra várakozás után fészkelődni kezdek, sürgősen ki kellene szabadulnom. Már nagyon nyugtalan vagyok, képtelenség eltekintenem a szomjúságtól és az éhségtől, a kimerültség már a végtagjaimat csapkodja, akár a kavargó tenger, mely le akar húzni a mélybe.

Aludni akarok, és csak akkor akarok felébredni, amikor elmúlt a fizikai és a lelki fájdalom.

Még nem, emlékeztetem magam. Még nem pihenhetek.

Belecsípek a karomba, éberségre kényszerítem az érzékeimet, a fülem megpróbálja kiszűrni a kinti hangok tömegét, az utolsó fénysugarak is szertefoszlanak, az éjszaka szorítása fagyos takaróként borul rám.

A hintó hátsó falának támasztom a fejem, és egy pillanatra behunyom a szemem. Elhitetem magammal, hogy csak egy pillanatra. Épp csak annyira, hogy enyhüljön a szúrás duzzadt, égő szememben és a temérdek fájdalom.

Csak egy pillanatra…

Megbillenek, a szemem felpattan a zárba csúszó kulcs hangjára.

Olyan hirtelen tárul ki a hintó ajtaja, amilyen gyorsan elakad a lélegzetem, és ott van ő, vészjóslóan áll a sötétség takarója alatt, a mélyen ülő szempár lenéz rám.

Gyilok parancsnok.

3. FEJEZET

AUREN

Visszafojtott lélegzettel, pislogás nélkül nézek a parancsnokra, a testem éberen megfeszül. Csak egy pillanat, és megtudom, mit jelent a foglyának lenni.

Kavarognak a gondolataim. Számtalan eshetőség fut át az agyamon, egyik a másik után, igyekszem felkészülni.

Megragad a hajamnál fogva, és kirángat innen? Megfenyeget, és bántalmaz? Rákényszerít, hogy levetkőzzek, mert látni akarja aranyozott testem minden porcikáját? Körbead a katonái között? Megbilincsel?

Nem hagyom, hogy kiüljenek a gondolataim az arcomra. Nem mutatom ki a fejemben motoszkáló kérdéseket.

Minden gyászt, minden bánatot, minden aggodalmat beburkolok, ahogyan a régi cérna a spulnit, amely elrejti a kirojtosodott szálakat. Ha kimutatom a félelmemet, ha fölfedem a gyengeségemet ez előtt a férfi előtt, akkor ő belekapaszkodik ezekbe a szálakba, és teljesen kibogoz engem.

Nyomd el a gyengeséget, és felszínre bukkan az erő…

Ezek a régi, már-már elfeledett szavak a semmiből törnek elő, mintha az elmém megőrizte volna őket, hogy előránthassa, amikor a leginkább szükségem van rá.

Hirtelen eszembe jut, milyen halkan, mégis az acél keménységével duruzsolták a fülembe.

Most újra visszhangzik bennem, kihúzom magam, és felszegett állal nézek szembe a parancsnokkal.

A hóna alá fogta a sisakját, többórás viselésétől fekete haja enyhén borzas. Sápadt arcát, a szemöldöke fölött sorakozó rövid, tompa tüskéket fürkészem. Átható kisugárzása átjárja a levegőt, porcukorként telepszik a nyelvemre, elzárja az ízlelőbimbóimat.

Érzem a hatalom ízét.

Kíváncsi lennék, hogyan reagálnának az emberek, ha tudnák, mi ő valójában. Nem olyanvalaki, akinek az ereiben távoli ősök maradék varázsereje csörgedez. Nem olyasvalaki, akit Dögvész király megrontott, átalakított és megfertőzött. Nem csupán vérszomjas hadseregparancsnok, aki élvezettel tépi le az ellenség fejét.

Nem, ő sokkal halálosabb. Sokkal félelmetesebb. Ő egyszerű külső mögé rejtőzött tiszta vérű tüngus.

Vajon ha tudnák az igazságot, elfutnának félelmükben? Vagy fellázadnának ellene, ahogyan az oreaiak tették több száz évvel ezelőtt, és megölnék, ahogy a többit is meggyilkolták?

Voltak tüngusok, akik azokban a vészterhes időkben elszántan küzdöttek, de kevesen voltak, és még kivételes varázserejük sem bizonyult elégnek. És akadtak olyanok is, akik nem akartak harcolni. Nem akarták lemészárolni az embereket, akiket a barátjuknak, szerelmüknek, családjuknak tartottak.

Elég egyetlen pillantás, hogy tudjam, Gyilok parancsnok harcolna. Küzdene, és Orea veszítene.

Talán több száz év is eltelt azóta, hogy Oreát és Annwynt – a tüngusok birodalmát – szétválasztották, de még így is megdöbbentő, hogy senki sem tudja, senki sem látja, micsoda ő valójában, hiszen számomra teljesen nyilvánvaló. Gyilok tekintetéből ítélve nem én vagyok az egyetlen, akinek jár az agya. Némán tanulmányozzuk, felmérjük, elemezzük, figyeljük egymást.

A kíváncsiság úgy bukfencezik elő belőlem, akár a szélfútta ördögszekér. Azon tűnődöm, vajon hogy került ide Gyilok parancsnok, és mi a szándéka. Vajon egyszerűen csak Ravinger király fizetett házőrző ebe, amelyről leszedték a pórázt, hogy az ellenségre vicsorogjon, és feléjük kapkodjon? Vagy más feladata van?

Minden porcikámat felméri, miközben csapdába esve ülök a hintó börtönében. Látom rajta, hogy magában figyel és mindent megjegyez. Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne mocorogjak, és ne görnyedjek össze a tekintete alatt.

Megállapodik a pillantása feldagadt arcomon és felhasadt ajkamon, aztán lejjebb vándorol gyűrött pántlikáimra, melyek elterpeszkednek a szabad helyeken. Nem tetszik, hogy ennyire érdeklődik irántuk. Legszívesebben elrejteném őket, valahányszor rájuk néz. Ha nem fájnának annyira, akkor a testem köré csavartam volna őket, hogy ne látszódjanak.

Mikor végre felmér, fölemeli fekete szemét, és az enyémbe néz. Feszülten várom, hogy kirángat, parancsokat kiabál vagy megfenyeget, de csak néz rám, mintha várna valamire.

Ha arra számít, hogy összetörök, sírok vagy könyörgök, akkor téved. Nem fogok összeomlani vizslató pillantása alatt, és nem zúz össze átható némasága. Akár egész átkozott éjszaka itt ülök, ha kell.

Sajnos a gyomrom nem olyan csökönyös, mint én, mert felháborító hangerővel megkordul.

A parancsnok összehúzza a szemét a hangra, mintha személyes sértésnek tekintené.

– Te éhes vagy.

Ha nem lennék olyan rémült, akkor most a szememet forgatnám.

– Még szép, hogy éhes vagyok. Egész nap ebben a hintóban ücsörögtem, nem mintha a Vörös Pusztítók pazar fogásokkal kényeztettek volna a foglyukként.

Ha meglepte is a tiszteletlen hangnem, jól leplezi.

– Lám-lám, az Aranypintynek csípős a csőre – motyogja. A kabátujjam tollaira siklik a pillantása.

Dühbe gurulok a becenévtől, megfeszül az állam.

Van benne valami megfoghatatlan. Vagy talán bennem van valami azok után, hogy milyen pokoli dolgokkal néztem szembe. Akármi is az oka, a körülmények vagy az eltérő természetünk, lassan eluralkodik rajtam a düh. Próbálok lakatot tenni a számra, mint amikor lecsattan az egérfogó teteje, de nem csillapodik a haragom.

Egykedvűnek, megközelíthetetlennek kellene maradnom. Sziklának kéne lennem a rohanó áradatban. A sodrás kellős közepén vagyok, sebezhetőbben, mint valaha, de nem hagyhatom, hogy magával vigyen.

A parancsnok félrebillenti a fejét.

– Ott maradsz, abban a sátorban! – Balra int a kezével. – Kapsz ételt és vizet. A latrinát nyugatra találod, a tábor szélén.

További utasításra, fenyegetésre vagy durvaságra számítok, de nem történik semmi.

– Ez minden? – kérdezem gyanakvóan.

Amúgy tüngus módjára félrehajtja a fejét, és megpillantom a lapockái között meredező legnagyobb tüskét.

– Mégis, mit vártál?– Az egész Oreai Birodalomban te vagy a legrettegettebb hadseregparancsnok – húzom össze a szemem. – Nem vártam tőled más viselkedést, mint ami bizonyítja a híredet.

Alig hagyják el a szavak az ajkamat, a kezét az ajtókeretnek támasztja, beljebb hajol, az alkarján élesen kirajzolódnak a gonosz tüskék. Az arccsontja mentén a halványszürke színben játszó pikkelyek figyelmeztetően megcsillannak, akár az ezüstpenge.

Hirtelen elakad a lélegzetem, szirupként bennragad
a mellkasomban, összeszorul a torkom.

– Mivel ismered a fogvatartód jellemét, nem pazarlom az idődet holmi magyarázatokkal – vág vissza Gyilok a szavaiban halk, de annál fagyosabb éllel. – Értelmes nőszemélynek tűnsz, tehát nem kell mondanom, hogy nem mehetsz el. Megfagynál egyedül odakint, különben is megtalálnálak.

A szívem zakatolni kezd a mellkasomban, az ígéret a fenyegetés peremén billeg.

Megtalálnálak.

Nem a katonái keresnének meg, hanem ő személyesen. Semmi kétség, ha megpróbálnék meglógni, átkutatná egész Hóföldét, hogy kézre kerítsen. És meg is találna. Amilyen szerencsém van.

– Midasz király meg fog ölni, amiért elhoztál – válaszolom, pedig legszívesebben hátrahőkölnék a közelsége, a mindent átható jelenléte elől, amely betölti a hintó egész belsejét.

A szája sarka meggörbül, akár íves tüskéi.

– Alig várom, hogy megpróbálja.

Felfordul a gyomrom ennyi arroganciától, csak az a gond, hogy jogos az arcátlansága. Még a mindenható, ősi tüngus mágia nélkül is érzem, hogy a velejéig harcos. Erőtől duzzadó izmaival, halálos voltáról tanúskodó viselkedésével nem olyan, akit Midasz közelében szeretnék tudni. Néhány gondolat átcsúszhatott sztoicizmusom repedésein, mert kihúzza magát, és leereszkedően néz.

– Ah, már értem.

– Mit értesz?

– Te szereted a te börtönőr királyodat. – Szinte köpi a szavakat hegyes váddal, akár a tépőfoga.

Hunyorogva nézek rá, a gyűlölet lassú, fagyos esőcseppekként hull a szájáról. Mit csinál velem, ha bevallom? És ha tagadom, vajon hisz nekem?

Az arckifejezésem láttán gúnyos hangot hallat.

– Az Aranypinty szereti a kalitkáját. Milyen kár! – Dühösen ökölbe szorítom a kezem. Semmi szükségem az ítélkezésére, a megvetésére, a feltételezésére, hogy ismer engem és a körülményeimet, vagy hogy jogában áll bírálni a kapcsolatomat Midasszal.

– Egyáltalán nem ismersz.

– Tényleg? – vág vissza fülsértő hangon. – Oreában mindenki legalább annyit tud Midasz kedvencéről, mint amennyit a király arany érintéséről.

Megvillan a tekintetem.

– Ahogy arról is, hogy Dögvész király kiküldte pórázon tartott szörnyetegét, hogy elvégezze a piszkos munkát – mondom, és félreérthetetlen pillantást vetek az alkarján meredező tüskékre.

Gonoszan kígyózó kisugárzásától égnek mered a tarkómon a szőr.

– Ó, Aranypinty! Most azt hiszed, szörnyeteg vagyok, de még nem láttál semmit.

A célzásban rejlő fenyegetés sivatagi szélként söpör végig rajtam, kiszárad a szám.

Óvatosnak kell lennem ezzel a férfival. Mindenáron el kell kerülnöm, távol kell maradnom a gonoszságától, és meg kell próbálnom sértetlenül kikerülni. Csakhogy addig nem tervezhetek, ameddig nem tudom, mire számíthatok.

– Mit fogsz velem csinálni? – kockáztatom meg a kérdést, és reménykedem, hogy célzást tesz rá, hogy mi vár rám.

Sötét, fenyegető mosolyra húzza a száját.

– Még nem mondtam? Visszaviszlek a fogvatartódhoz, akit annyira hiányolsz. Micsoda újraegyesülés lesz ez!

Azzal szó nélkül sarkon fordul, én pedig kalapáló szívvel nézek utána, a pulzusom együtt dobban a lépteivel.

Nem tudom biztosan, mit tervez a királyom számára, de biztos, hogy semmi jót. Midasz az ágyasai és a kedvence érkezésére számít, nem pedig a küszöbéhez masírozó ellenséges hadseregre.

Nagy nehezen kiszállok a hintóból, a pántlikáimat magam után vonszolom a hóban, és eltölt a döntés nyugalma. Tudom, mit kell tennem. Meg kell találnom a módját, hogy figyelmeztessem a királyt.

Csak remélhetem, hogy nem kerül az életembe.

4. FEJEZET

AUREN

Azt gondoltam, hogy egy hét utazás alatt hozzászokom a földbe ásott latrinához. De nem. Van valami igazán megalázó abban, hogy föl kell húznom a szoknyámat, és le kell kuporodnom a hóra.

Olyan gyorsan elvégzem a dolgomat, ahogy csak tudom. Ez a jó oldala. Sikerül elkerülnöm, hogy ráfröccsenjen a csizmámra, vagy hogy seggre üljek a hóban. Ilyen apró győzelmekről szól most az életem.

Szerencsére végzek, mielőtt bárki megjelenne, hogy használja a latrinát, így nem kell amiatt aggódnom, hogy meglátnak. Összehúzok némi porhavat, megtisztogatom a kezem, gyűrött szoknyámba törlöm, és felegyenesedek.

Most, hogy a legégetőbb szükségtől megszabadultam, átkarolom magam, hogy védekezzek a hideg ellen, amely könnyedén áthatol gyapjúruhámon és a kalózkapitány tollas kabátján.

Megállok egy kicsit, és körülnézek, próbálok tájékozódni, de többé-kevésbé ugyanazt a tájat látom, amit napok óta. Hó, jég és semmi más. Hófölde terméketlen pusztasága a végtelenbe nyúlik, a hegyek sötét körvonala a távolba vész, a hó végeérhetetlenül szállingózik.

Gyilok parancsnoknak igaza van. Most rögtön elfuthatnék, és talán egy ideig még el is tudnám kerülni őt és
a katonáit, de azután? Nincs saját élelmiszer-tartalékom, búvóhelyem, nem ismerem az irányt. Halálra fagynék odakint.

A távoli horizont mégis gúnyolódik velem, a keserű kísértés csúfolódik nyílt szabadságával. Pedig hazugság, amely fagyba burkolna, és összezúzná törékeny testemet, akár a jeget.

Megfeszítem az államat, megfordulok, és visszasétálok
a sátram felé. A katonák gyorsan felállították a tábort. Nincs benne semmi luxus, bőrsátrak tarkítják pár méterenként a földet, és köztük tábortüzek égnek, ennek ellenére ez a sereg nem tér ki a hideg elől, úgy tűnik, nem törik meg őket a kíméletlen elemek.

Kinyitom az első sátrat, és óvatosan körülnézek, éberen figyelem, hogy a parancsnok vagy valamelyik katonája nem tűnik-e elő az árnyékból, hogy bántson vagy a sátorba kényszerítsen.

De nem bukkan fel senki.

Egy pillanatra sem bízom ebben a hamis szabadságérzetben.

Magamra hagyottan császkálok odakint, nyitva tartom a szememet. Nem látok egyetlen ágyast sem, Midasz egyetlen testőrét sem, de a hadsereg roppant mérete megnehezíti, hogy bármit észrevegyek.

Fáradt vagyok, mindenem sajog, mégis ráveszem magam, hogy továbbmenjek. Kihasználom az egyedüllétet, amíg még lehetőségem van rá, mert talán nem lesz több ilyen.

Postasólymot küldtek Svindler kapitánynak a kalózhajóra, amely értesítette Gyilok parancsnok küszöbönálló érkezéséről. Tehát a parancsnoknak legalább egy sólyma van, de lehet, hogy több is. Meg kell találnom őket.

Csöndben, leszegett fejjel kerülgetem a sátrakat és a katonák vacsorázó csoportjait, de a szemem nyitva, vizsgálódok és kutatok, magam után vonszolom a pántlikákat a hóban, tollszerű nyomokat hagyok magam után.

Háborgó gyomromat ingerli az étel illata, de nem adom meg magam sem az éhségnek, sem kimerült testemnek. Még nem.

Nem hiszem, hogy a postasólymokat sátorban tartanák, így azokról nem veszek tudomást. Ha találgatnom kellene, arra tippelnék, hogy elsötétített szekerekben szállítják ezeket az állatokat, tehát ilyesmit keresek, közben úgy teszek, mintha céltalanul kódorognék. Nem esik nehezemre, hiszen valóban céltalan vagyok, nem tudom, merre menjek.

Zsibong körülöttem a sereg. A katonák beszélgetnek, pattog a tábortűz, nyihognak a lovak. Minden nyers hahotázástól, a nedves fa pattogó szikrájától összerezzenek, felkészülök rá, hogy bármelyik pillanatban megragadhat valaki.

A katonák jól megnéznek, miközben elmegyek mellettük. Megfeszülnek az izmaim, de csak gyanakvó tekintetük kísér el, senki sem jön a közelembe. Nyugtalanító és váratlan érzés, nem tudom, mit gondoljak.

Milyen játékot játszik Gyilok parancsnok?

Végül a csizmámat átáztatja a latyak, vacogni kezdek a hidegtől, de ekkor bőrökkel letakart faszekereket veszek észre a tábor peremén.

Összeugrik a gyomrom, érzem, hogy sietnem kell, de nem merek egyenesen oda indulni. Nem merek sietni. Ehelyett a szekerek körül körözök, lelassítom reszketeg lépteimet, bátortalan arcot vágok, de a tekintetem fürgén jár.

A lehető legóvatosabban közelítem meg a szekereket, a sötét éjszaka a szövetségesem, jótékony árnyékba borít.

Úgy tíz méterre tőlem tábortűz ég, de csak négyen ülnek körülötte, buzgón vitatkoznak valamiről, bár nem tudom kivenni a szavaikat.

Óvatosan sétálok végig a szekerek mellett, menet közben bekukkantok a vízhatlan ponyvák alá, próbálok fürgén cselekedni, nem akarom, hogy elkapjanak.

Az első négy szekeret nem takarták le, üresek és bőrszagot árasztanak, valószínűleg ezekben tárolták a sátrakat.
A következő néhány szekér szénabálákkal és zabos hordókkal van tele a lovak élelmezéséhez, és utána olyan szekerekre akadok rá, melyek a katonák ellátmányát tartalmazzák. Lassan elvesztem minden reményemet.

Amikor az utolsó szekérhez érek, szögletes rekeszeket pillantok meg – ketrecek lennének?

Behúzom a nyakam, a hatalmas istenekhez imádkozom, hogy ez legyen az, amit keresek. Mélyen beszívom a levegőt, körülnézek, hátravetem a ponyvát, de ebben a pillanatban minden reményem odavész. Nem ketrecek. Csupán egy szekér telis-tele szorosan összehajtogatott szőrmével.

Legyőzötten meredek rá, de azért uralkodom az érzéseimen. Tudom, hogy kimerült és érzelmileg túlfeszített vagyok, de ez a kudarc nyomaszt, szúr a szemem a rémülettől.

Hol a pokolban lehetnek? Ha nem sikerül figyelmeztetni Midaszt…

– Eltévedtél?

Összerándulok a váratlan hangra, megfordulok, lehanyatlik a kezem a ponyváról. Fel, fel, egyre feljebb kúszik a tekintetem, egy óriás tornyosul fölém.

Azonnal felismerem a hatalmas testéről. A kalózhajón Gyilok parancsnokot két katona kísérte, és bár sisak volt a fejükön, pontosan tudom, hogy a két katona egyike, aki lekísért engem és Rissát a hajóról, ez a roppant termetű férfi volt.

Most a fegyverzete és a sisakja nélkül látom kerek arcát, alsó ajkát, melyet rövid, görbe fadarab lyukaszt át, hasonló a Negyedik Királyság pecsétjén látható bütykös ághoz. Duzzadó bicepszét barna bőrszíjak borítják, a teste többi részét fekete bőr fedi.

Valahogy még a korábbinál is termetesebbnek tűnik – jó három fejjel magasabb nálam, a lába akár egy fa törzse, az ökle akkora, mint a fejem.

Nagyszerű! Éppen ennek a nagydarab gazfickónak kellett rám találnia?

Fogalmam sincs, mivel dühítettem fel ennyire az isteneket! Felszegett fejjel nézek a barna hajú, drabális alakra, és hirtelen nagyon örülök, hogy meglátogattam a latrinát, mert az ijesztő jelenség láttán legszívesebben bepisilnék összefagyott bugyimban.

– Nem – köszörülöm meg a torkomat.

Felvonja bozontos szemöldökét, barna szemében morózus gyanakvás, arcát keretező hosszú haja a tetején lelapult a hosszadalmas sisakviseléstől.

– Nem? Akkor mit keresel itt, a sátradtól távol?

Tudja hol a sátram? Ez kellemetlen…

Megfordulok, megkaparintok egy szőrmét a ponyva alól, és a vállamra borítom.

– Fáztam.

A pillantása elárulja, hogy egyetlen szavamat sem hiszi el.

– Hideg van? Akkor talán Midasz arany ölebének a saját sátrában lenne a helye.

Szorosan összefogom a vállamon az olajosan csillogó fekete prémet. Ismerek hozzá hasonlókat, csak hepciáskodnak. A legrosszabb, amit az ember tehet, ha hagyja, hogy átgázoljon rajta, és még könnyebb célponttá váljon.

Egyenesen ránézek.

– Nem szabad sétálnom? Akaratom ellenére a sátramba kényszerítesz? – dacolok vele, mert pontosan erre számítok, és rövidre akarom fogni.

Még jobban elsötétedik az arca. Úgy ver a szívem, mintha ki akarna ugrani a helyéről, és el szeretne rejtőzni. Nem is csoda. Ha ez a szerzet akarná, húsos markába foghatná a nyakamat, és egyetlen mozdulattal elroppanthatná.

Ehelyett összefonja a karját, és félelmetes testtartással tornyosul fölém.

– Azt beszélik, pont így szereted, kedvenc.

Haragra gerjedek. Ma este már másodszor ítélkeznek fölöttem a kalitka miatt, amelyben éltem.

– Jobb biztonságban élni az arany király mellett, mint egy romlott uralkodó seregében szolgálni, aki egy istencsapása – vetem oda.

A szavaimra természetellenesen mozdulatlanná merevedik.

Tudom, hogy hibát követtem el. Túl messzire mentem. Dühömben és félelmemben eljárt a szám ahelyett, hogy rendíthetetlen kőszikla maradtam volna. Ahelyett, hogy szót emeltem volna a zaklatással szemben, magam is zaklatóvá váltam. Tagbaszakadt megjelenését tekintve nem ez volt
a legbölcsebb döntés.

Nem figyelek a halkan morajló beszélgetésre a tűz körül, az viszont feltűnik, amikor a katonák elnémulnak. Cseppnyi izgatott feszültség érezhető a levegőben, mintha kíváncsian várnák, mit csinál velem a behemót.

A szívverésem könnyű vágtába kezd, dobol a pulzusom.

A drabális alak halálos gyűlölettel hajol fölém, míg az arca majdnem az enyémhez ér. Dühös tekintete parázslik, felperzseli még a reményt is, hogy levegőhöz jussak.

A hangja a farkas halk mordulása, az ereimben megfagy a vér.

– Ha még egyszer sértegetni mered a királyomat, nem érdekel az átkozott bőrszíned, szíjat hasítok a hátadból, amíg zokogva nem könyörögsz bocsánatért.

Nagyot nyelek.

Minden szavát komolyan gondolja. Semmi kétség, látom az arckifejezésén. Le fog taszítani a hóra, és a fájdalom lesz számomra az egyetlen valóság.

A szemembe néz, és bólint.

– Jól van. Látom, most már komolyabban veszed a szavaimat. – Még mindig túl közel áll hozzám, összepréseli körülöttem a teret, elszívja a levegőt, láthatatlan védőburkomat kipukkasztja betolakodó jelenléte.

– Már nem vagy azzal az aranytökű Midasszal. Most itt vagy velünk, és én a helyedben tisztelettudóan viselkednék, és nagyon hasznossá tenném magam.

Tágra nyílik a szemem a burkolt célzástól, de megszakítja a gondolatmenetemet.

– Nem úgy. Egyikünk sem akarja megkapni Midasz aranyozott maradékát – gúnyolódik, és végre megkönnyebbülten kifújom a levegőt. De nem kellene. – Meg akarod könnyíteni az életedet? Akkor legyél az a kalickába zárt madár, aki vagy, és énekelj! – Dereng bennem a megértés, akár a halványsárga napfény.

– Azt hiszed, információval látlak el titeket? Azt hiszed, elárulom a királyomat?

– Ha van eszed – vonja meg a vállát.

Az undor vad melódiaként dübörög bennem. Nem tudom, mit lát a gonosz kolosszus a tekintetemben, mindenesetre sóhajtva felegyenesedik.

– Hmm. Talán nincs. Milyen kár! – Ökölbe szorul a kezem.

– Soha nem fogom elárulni Midasz királyt.

Kegyetlen vigyor szakítja ketté a száját.

– Azt majd meglátjuk.

A dübörgő dallam kihagy, tompán puffan, lebukik a gyomromba. Nem tudok elképzelni nagyobb sértést, mint azt, hogy ilyen gyengének tart, vagy hogy ilyen gyávának bizonyulok.

– Hol van a többi ágyas? – kérdezem hirtelen, hogy a kezembe vegyem, és a javamra fordítsam a beszélgetés fonalát. – És a testőrök?

Nem válaszol, gőzként tör fel belőle az arrogancia.

Makacsul ellenállok.

– Ha bárki bántja őket… – Felemeli a kezét, hogy elhallgattasson, és észreveszek egy régi forradást, amely egyenesen végigfut a tenyerén.

– Csak óvatosan! – mordul fel. – A Negyedik Királyság katonái nem tűrik a fenyegetést.

Balra siklik a pillantásom. A hallótávolságon belül tartózkodó katonák még mindig a tűz körül ülnek, hallgatnak, a szemüket meresztve bámulnak, a térdükre támaszkodnak, az ujjízületeiket ropogtatják. Gyűlölet sugárzik az arcukról a narancsszínű lángok fényében.

Bármit akartam is mondani útitársaim nevében, a torkomra forr a szó a füstölgő fenyegetés hatására. Talán ez játék. Talán Gyilok parancsnok azért hagyja, hogy egyedül csatangoljak, hogy a katonái kedvük szerint megbüntessenek.

Az előttem álló férfi olyan hangot hallat, mint aki jól szórakozik, én pedig elszakítom a többiekről a pillantásomat.

– Most pedig futás! Arra van a sátrad. Felteszem, Midasz ölebe tudja, hogyan találja meg a kennelt. – Gyilkos pillantást vetek rá, mire megfordul és eltrappol, majd a tűz mellé telepszik, a bámészkodó legénység mellé.

Szorosan összehúzom magamon a szőrmét, elfordulok, de érzem a hátamba fúródó, metsző pillantásukat, amely végigkarcolja a gerincemet. A lehető leggyorsabban lépkedek, nem szaladok, gúnyos röhögésük utoléri megfutamodó alakomat, miközben lángol az arcom.

Követem a hóban a lábnyomok durva csapását, igyekszem, hogy a csizmám ne süppedjen túl mélyre a vastagabb foltokon, egyenesen levágom az utat a hintóm és a sátram – nyilvánvaló kennelem – irányába.

Talán csak a képzeletem játszik velem, de minden katona, aki mellett elhaladok, súlyos, rosszindulatú pillantásokkal méreget. Egyetlen szó nélkül, csupán a belőlük áradó energiával utasítanak rendre.

Ellenség vagyok, akit meg akarnak törni. Igaz, nincs a sarkamban őr, de azért figyelnek. Készen állnak lecsapni rám. De egyik sem teszi meg.

Nem veszek róluk tudomást, nem nézek senkire, tétovázás nélkül megyek tovább. Amikor elhaladok mellettük, hirtelen megszakad a párbeszéd. Egyenesen előrenézek, pedig egész testemben reszketek, a bőröm megfeszül, a szívem zakatol.

Nem érdekel, mit gondolnak, nem árulom el Midaszt. Nem fogom elárulni! – Minden egyes lépésnél káromkodom magamban a hideg, átázott csizmában. Nem találtam meg, hol tartják a postasólymokat, és elég szembetűnő voltam, hogy az a katona leleplezzen. Ha túl akarom élni a Negyedik Királyság hadseregét, jobbnak, okosabbnak, óvatosabbnak kell lennem.

És erősebbnek. A következő napokban erősnek kell lennem.

Elszánt harag ébred a szívemben, ökölbe szorul a kezem a kabátzsebben. Holnap. Holnap újra megpróbálom. És holnapután. És azután. És azután.

Nem adom fel, míg át nem kutatom ennek az átkozott tábornak minden zugát, és meg nem találom a módját, hogy figyelmeztessem Midaszt. És nem fogok megtörni. Nem adok a tudtukra semmit, amit a királyom ellen fordíthatnak.

A parancsnok olyan kevésre tart, hogy nem is őriztet, és ezért tízszeresen megfizet. Az önteltségét fordítom ellene, tönkreteszem a meglepetés erejét, és mindezt arany ajkamon mosollyal hajtom végre.

Azt hiszik, megtörnek, de majd rájönnek, hogy nem olyan fából faragtak.

5. FEJEZET

AUREN

Eltévedek útban a sátram felé. Egy ponton rossz felé fordulok, aztán körbe-körbe járok, kétszer is elmegyek ugyanazok mellett a sátrak mellett. A katonák röhögcsélve néznek össze, de egyikük sem igazít útba, én pedig nem vagyok hajlandó kérni. Úgysem segítenének.

Végre meglátom a fekete hintót, amelyben az egész napot töltöttem, megkönnyebbülten sóhajtok, de vacog a fogam, és hideg az arcom, pedig a fejemre húztam a kapucnit.

A hintó felé tartva észreveszem, hogy a sátor, amelyet Gyilok parancsnok kijelölt a számomra, jóval távolabb van, mint ahol a többit felállították. Nem a többivel egy csoportban áll, ezt a tábor peremén verték föl.

Megállok előtte, és körülnézek. A legközelebbi sátor is elég távol van. Gondolhatnám, hogy jó az egyedüllét, mégis rettegéssel tölt el.

Egyetlen oka lehet annak, hogy ilyen messze vagyok a többiektől. Nagyobb lehetőséget biztosít, hogy valaki belopózzon, és bántson, miközben senki sem látja vagy hallja. Így sokkal könnyebb szemet hunyni és figyelmen kívül hagyni.

Gombócot érzek a torkomban, előrelépek, szemöldökráncolva nézek le a földre. Valaki ellapátolta a havat a sátramhoz vezető ösvényen, megtisztította az utat, így a csizmám nem süpped bele a mély hóba.

Újra körülnézek, de nem figyel senki. A legközelebbi tábortűz is jó messze van, a homályban ülő katonák nem néznek felém.

Miért tisztítaná meg bárki az utat, csak hogy egy fogoly könnyebben bejusson a börtönébe? Egy gyors pillantás elárulja, hogy a többi sátrat nem részesítették ilyen bánásmódban, csupán lábnyomok vezetnek a bejáratukhoz a mély hóban.

Képtelen vagyok megszabadulni a kellemetlen érzéstől. Újra a sátor felé fordulok, és meggörnyedve belépek a fekete bőr sátorszárnyak alatt. Odabent halvány fény és finom meleg fogad, amitől vacogó testem megkönnyebbülten ellazul.

A bejáratnál lerúgom a csizmámat, igyekszem a hó nagy részét lesöpörni róla, aztán felegyenesedek, és körülnézek.

A laterna oldalt áll egy felfordított vödör tetején, de a kellemes meleg és a további fény forrása egy halom gondosan elrendezett, izzó szén a döngölt padló közepén. Koromtól elfeketült kövek veszik körül, és annyi meleget áraszt, hogy felnyögök.

A sarokban egy halom fényes, fekete szőrme, a másik sarokban egy priccs. A parancsnok ígérete szerint egy fatálcán vár a vacsorám, és a tál mellett még egy korsó víz is áll, mellette egy aprócska, négyszögletes szappan és egy tisztítókendő.

Ellenőrzöm a sátor szárnyát, de nem lehet rögzíteni. Egyébként mire is mennék egy bőrszíjjal? Ha valaki be akar jönni, akkor megteszi.

Az ajkamba harapok, de nem állhatok itt a végtelenségig a félelemtől mozdulatlanná merevedve. Lekanyarítom a szőrmét a vállamról, a földre terítem, bár már vannak
a földön prémek, amelyek kordában tartják a havat. Leülök, magam alá húzom a lábamat, és az ölembe teszem a tálcát.

Nagy darab kenyér, egy szelet sózott hús, valamint egy tálka erőleves-féleség van rajta. Noha szerény, katonai fejadag, összefut a számban a nyál, és akkorát kordul a gyomrom, mintha még soha nem láttam volna ilyen finom fogást.

Azon nyomban elpusztítom, minden morzsát felfalok, és magamba döntöm a langyos erőlevest, levegőt sem veszek közben. Az étel célba ér üres gyomromban, lecsillapítja vad éhségemet, és máris jobban érzem magam.

Amikor mindennel végeztem, lenyalom az ujjaimat, az ajkamat, és azt kívánom, bárcsak lenne még, de közben tudom, milyen szerencsés vagyok, hogy legalább ennyit kaptam. Ebben a seregben mindenki fejadagot kap menetelés közben, és kétlem, hogy jól fogadnák, ha a foglyuk repetát kérne.

Lenyelek egy tömlőnyi jéghideg ivóvizet, amely minden bizonnyal megolvasztott hóból van. Nem érdekel, hogy fájdalom hasít a fogamba, azonnal enyhíti emésztő szomjamat.

Most, hogy ettem és ittam, hívogatnak a csábító szőrmék, de tudom, hogy előtte muszáj megmosakodnom. Talán csak képzelem, de még mindig érzem magamon Svindler kapitány szagát! Tisztára akarom súrolni a testem, mintha így leöblíthetném magamról a keze emlékét, a vele töltött időt a hajón.

Az sem segít, hogy a szobájából elcsent kabátot viselem, de nem mondhatok le róla. Nincs másik, hiszen Pollynak adtam az enyémet.

Óvatosan, ügyelve, nehogy kárt tegyek a barna madártollakban, a földre terítem a kabátot, aztán gyorsan kibújok nehéz gyapjúruhámból. Olyan érzés a pántlikáim segítsége nélkül levetkőzni, mintha hiányozna egy végtagom… pontosabban huszonnégy.

Otthagyom a bokám köré gyűrődött ruhát, majd felemelem a lábamat, és lehámozom magamról a vastag harisnyát. Csupán aranyszínű csipkeingem marad rajtam, és a pislákoló szénből áradó meleg ellenére megborzongok. Gyorsnak kell lennem, mert egy pillanatra sem bízom ebben az egyedüllétben. Hamar pucérra vetkőzöm, a kezem a hidegtől és az aggodalomtól is reszket.

Így meztelenül először láthatom a sérüléseimet. Ahogy gondoltam, méretes zúzódás éktelenkedik a bordám fölött Svindler kapitány rúgása nyomán.

Végighúzom az ujjamat a kifakult folton, de még ettől a finom érintéstől is felszisszenek a fájdalomtól. Rosszabbul néz ki, mint gondoltam, a törzsem egész bal oldala fekete és foltos, mintha bekormozták volna ragyogó bőrömet.

Elveszem a kezemet, a korsóhoz lépdelek, és beleöntöm a vizet a sekély dézsába. Belemártom a tisztítókendőt, és felkészülök a jéghideg vízre, de kellemes meglepetésemre majdnem langyos a szén parazsától.

A szőrme, a magánsátor, a sistergő szén, az ételadag, a felügyelő hiánya és a langyos víz nem vakít el… Olyan, mintha meg akarnának vesztegetni, mintha a parancsnok előre kitervelt játékát játszanánk.

Annak a csődörnek minden lépése kiszámított. Talán hamis biztonságérzetbe akar ringatni, fortélyosan el akarja altatni az éberségemet, de nem dőlök be neki. Inkább előnyt kovácsolok belőle.

Összevont szemöldökkel gyorsan benedvesítem magam, beszappanozom az egész testemet, aztán tetőtől talpig megtörülközöm, még a pántlikáimat is lemosdatom. Épp a karomat lapogatom a törlőkendővel, amikor megáll a kezem a levegőben, egy sáv vörös foltot veszek észre rajta. Csak bámulom, tudom, hogy vér, és azt is tudom, hogy Vitorla Joe vére.

Nem tudom, miért sokkol ennyire a látvány. Még ha mosakodtam is a hajón, kell hogy legyen rajtam vér. Az utolsó leheletéig az ölemben tartottam, miközben haldokolt.

Könnybe lábad a szemem. Ennyi maradt meg belőle. Ez minden, amim tőle van. Talán furának tűnik, de az az ő élete. Egyszerűen lemostam magamról, teljesen kiradíroztam.

A sírástól remeg a szám, összeszorított foggal fojtom vissza a zokogást. Soha többé nem látom a mosolyt abban a kék szemben, de örökre a fülembe csengenek az utolsó szavai: „Semmi baj!”

Én tehetek róla.

Gyászba burkolózva folytatom a mosdást, mintha elhomályosulna a látásom, és sűrű ködön haladnék át. Bárcsak tudnám, hol van Digby. Jobban aludnék abban a tudatban, hogy a közelemben van, és vigyáz rám.

Nagyon magányos vagyok.

Befejezem a mosakodást, de meg sem próbálok hajat mosni. Pillanatnyi állapotomban ijesztő lenne a pántlikáim segítsége nélkül megküzdeni hosszú arany hajammal és a töméntelen csomóval. Majd holnap. Majd holnap foglalkozom a kócos hajzuhataggal.

Tetőtől talpig libabőrös vagyok, mire megtörülközöm, és annyira húzódok közel a parázshoz, hogy még ne égessen meg.

Lehajolok, hogy felvegyem csipkés ingemet, ám ebben
a pillanatban félrecsapódik a sátor szárnya.

Hideg fuvallat söpör végig benn, és tovább ingerli libabőrös testemet. Most egész másképp dermedek mozdulatlanná, mert Gyilok parancsnok lép a sátorba.

6. FEJEZET

AUREN

Nem kellene meghökkennem hirtelen felbukkanásától, de a félelemtől megbicsaklik a térdem, elakad a lélegzetem, és egy pillanatig képtelen vagyok megmozdulni.

A parancsnok megtorpan, fekete szeme tágra nyílik, amikor észreveszi a meztelenségemet.

A sokk pillanatnyi dermedtsége hirtelen feloldódik, magam elé rántom az ingvállat.

– Mit akarsz?! – visítok fel, de tudom a választ. Természetesen tisztában vagyok vele, ugyanazt akarja, amit minden férfi. Miért lenne ő más, csak azért, mert tüngus?

A parancsnok az arcomra kapja a tekintetét, az idegességtől egy izom ugrálni kezd az állán. Egyetlen szó nélkül megfordul, és kimegy, a nagy sietségben a lapockái közti görbe tüske majdnem beleakad a sátor szárnyába.

Elképedve állok, a hűlt helyére meredek, az érzéseim úgy kavarognak, akár az illatok egy virágoskertben. Szégyenkezés, zavar, düh és sebezhetőség váltja egymást gyors egymásutánban.

Miért sétált ki csak úgy?

Reszkető kézzel, de fürgén felveszem az inget. Elment, de bármikor visszajöhet.

Léptek zaját hallom odakint, káromkodva rángatom magamra a ledobott szőrmét, és összefogom a mellem előtt. Még így, ingben is meztelennek érzem magam, rémülten nézek körül, valamilyen fegyvert keresek.

– Bemegyek! – Ráncokba fut a homlokom, mert biztosan tudom, hogy ez nem a parancsnok hangja. Ahhoz túl magas, túl… barátságos.

Ismeretlen férfi lép be, és azonnal fölegyenesedik, amint a sátor szárnya összecsukódik mögötte.

Feltűnik, hogy az arca bal oldala mintha sok évvel ezelőtt égési sérülést szenvedett és rosszul gyógyult volna, ragyát és a torzulás nyomait hagyva maga után. Azon az oldalon hiányzik a szemöldöke, és a szája is ferdén áll.

A negyvenes éveiben járhat, gyér, barna haja és olajbarna bőre van, a katonák bőröltözéke helyett vastag, fekete, térdig érő kabátot visel, amelyet a derekán övvel fogott össze.