BALOGH SZILÁRD

HAJNALIG

I.

Könyv Guru

Budapest, 2022

HAJNALIG I.

Bevezető

I. fejezet: Nyárköszöntő buli

II. fejezet: A focipályán

III. fejezet: Sötét folt

IV. fejezet: Géza bácsi

V. fejezet: Karaoke

VI. fejezet: Kezdődik a nyomozás

VII. fejezet: A Fehér család

VIII. fejezet: Az esküvő

IX. fejezet: Nyomtalanul eltűnt

X. fejezet: Éjszaka az italgyárban

XI. fejezet: Motoron

XII. fejezet: Családi ügyek

XIII. fejezet: Ismerős ismeretlenek

XIV. fejezet: Egy kis felvilágosítás

XV. fejezet: Fesztivál

XVI. fejezet: Kati néni szemszögéből

XVII. fejezet: Falunap

BEVEZETŐ

1975–ben Uruguay csak egy kis falucska volt Vajdaság északnyugati részén. A településtől egy egy kilométeres egysávos kőút vezetett a magisztrális úthoz. Nem volt rendőrállomás, tűzoltóság, gyógyszertár. Az általános orvos hetente egyszer jött ki a városból. Mégis a lakosság jó kedélyű volt, többségük földművelésből élt. Vasárnaponként buzgón jártak a Szent Ágoston–templomba, ez volt a leggyönyörűbb épület a faluban. A lakosság átlagéletkora biztató volt. Szép számban születtek a csecsemők, a szegényes külsejű iskola tömve volt suhancokkal, az utcákon hemzsegtek a huszonéves fiatalok.

Ha már a fiataloknál tartunk, meg kell említenünk egy nyolcfős társaságot, melynek tagjai: Balla Ágota, Orom András, Nyár Judit, Nagyváradi Tibor, Pálfi Ramóna, Varga Jakab, Zápor Enikő és Hatvani Gergely. Eme húsz év körüli fiúk és lányok a fent írt évben, egy július elejei napon Splitbe készültek, a horvát tengerpartra. Mivel Andrásnak volt kombija, azzal akartak utazni, így az ő házánál gyűltek össze a reggeli órákban. Sok volt a koffer, néhány befért hátra, az ülések mögé, de a legtöbbnek a fenti csomagtartón jutott hely. Vidáman pakolásztak, s mikor már minden a helyén volt, az utca túlsó oldalán megállt egy rozsdás, ütött–kopott minibicikli, amiről leszállt egy lyukas cipős, ramatyul öltözött, kövérkés, szakállas, szemüveges legényke. Ahogy a nyaralni készülők megpillantották őt, azonmód elkomolyodtak. Főként a fiúk:

– Te jó ég, ez az idióta Lali?!

– Úgy látom. De mi a bánatot akarhat?

– Lányok, szálljatok be! – szólt András. – Ezt a barmot majd mi elküldjük…

– Te csak gyújtsd a járgányt, Bandi! A majmot mi hárman elintézzük!

Lali ekkorra odaért, és vigyori képpel üdvözölte kortársait:

– Szevasztok!

– Mit akarsz te itt?! – rivallt rá lekezelően Tibor. Háta mögött ugyanolyan szúrós tekintettel figyelte őt Jakab, és Gergely is.

– Úgy ha… úgy hallottam, ma indultok a t… tengerre – hebegett a megszeppent Lali, mire ismét Tibor válaszolt:

– Jól hallottad. De neked mi közöd ehhez?

Emez az ujjait tördelve válaszolt:

– N… nem lehetne, hogy én… én is… veletek m–menjek?

– Halljátok ezt, gyerekek? A dedós szeretne velünk jönni Splitbe!

Óriási nevetésben tört ki mindenki, még a lányok is.

– Nem hinném, hogy apuci elengedne egy ilyen hosszú útra, és mi sem látnánk szívesen – folytatta Tibor, majd enyhén hátralökte Lalit –, úgyhogy tett fel a segged a csotrogányodra, és indíts szépen haza. Máris!

Ekkor Lali megpillantotta Ágotát, aki éppen be akart szállni a kombi hátsó ajtaján. Odalépett a lányhoz, közben Bandi beindította a motort.

– Ágota… kérlek, Ágota… én… én… kívánom, hogy érezd jól m… magadat, és… és ha… és ha visszajössz… én… várni… fogok rád…

A szegény fiúcska szavaitól egy pillanatra mindenki szó nélkül maradt, majd Ágota cinikusan rámosolygott és felvilágosította:

– Tudod, Lalikám, neked az a bajod, hogy hányingert kapok a látványodtól, na és persze zakkant vagy, egy örök vesztes. Soha, de soha nem leszek a tiéd! Többévnyi reménytelen próbálkozás után most már igazán rájöhettél volna magadtól is. Szerintem nincs olyan lány az egész világon, aki hajlandó lenne járni veled, még szánalomból sem…! Azt ajánlom, vegyél magadnak néhány férfimagazint, mert annál közelebb sohasem leszel egy nőhöz sem.

A szakállas legénykének könnybe lábadt a szeme, ám ekkor Tibi megragadta a pólóját, s a falhoz vágta:

– Szép volt, Cicám, de hadd tegyek hozzá néhány szót! – mondta Ágotának, majd Lalira nézett, míg karjával a falhoz szorította: – Nem tehetsz róla, hogy retardált vagy, tehát nem verem szét a pofád emiatt… De ha még egyszer megszólítod a csajomat, vagy ha csak ránézel… esküszöm az égre, hogy még a zsaru faterod sem menthet majd meg tőlem – azzal földhöz vágta. – Tűnj el!

– Lajos! – hangzott a közelből.

Lali feltápászkodott a földről, majd sietve elindult a hang irányába.

– Gyere ide, Lajos! És hozd a bringádat is!

A fiú engedelmesen felkapta a biciklit, és ment tovább. A másik négy fiú utánabámult: két házzal odébb, az utca közepén állt egy kék–fehér rendőrautó, mellette egy középkorú bajszos férfi feszített peckesen, gyönyörű rendőregyenruhában. Lali odaért hozzá, maga mellett tartotta biciklijét, és csak a rendőr csizmáját nézte.

– Tedd be a bicajt a csomagtartóba, aztán szállj be! Egy perc, és jövök!

– I… igen… igen, uram!

A férfi odasétált a fiatalokhoz – a lányok már bent ültek, Bandi a volán mögött a motort járatta, Tibi, Jakab és Gergely még kint álltak –, komolyan rájuk nézett, majd fülig mosolyra húzott szájjal, bajsza alatt hófehér fogait villogtatva elkiáltotta magát:

– Üdvözletem, ifjúság!

A három legény falfehér ábrázattal, rémült hangon válaszolt:

– Jó reggelt, Fenyves úr!

– Jó reggelt, százados úr!

– Jó reggelt, Fenyves Rezső úr!

Fenyves százados határozott férfias hangon folytatta:

– Milyen sok poggyász! Hová lesz az út?

– A tengerre megyünk, uram. Splitbe… – hebegte Tibi.

– Ó, igen! Drog, pia, szex…

– Nem, uram, mi nem…

– Ugyan, kölyök! Én is voltam fiatal… Meg aztán, tudom, miket műveltek hétvégenként… Remélem, tudjátok, hogy egy szempillantás alatt sittre vághatnálak benneteket.

– Kérem, uram, ne tegye, mi csak…

– Csend legyen! – a százados megsimogatta bajuszát, majd lágy hangon folytatta: – Tudjátok, szegény fiam kissé fogyatékos. Nekem komoly állásom van, így nem tudom őt állandóan szemmel tartani. Meg aztán… szegény nem lehet egész nap a négy fal között, nem igaz? Ugye, el tudjátok nézni neki, ha olykor–olykor egy kicsit kellemetlenkedne?

A három fiú reszketve szólalt meg:

– Hát ez csak természetes, Fenyves úr! Lali… azaz Lajos éppen most volt itt és jó pihenést kívánt nekünk, mi meg… mi meg megígértük, hogy hozunk neki valami szuvenírt.

– Jól van, gyerekek! – mosolygott Rezső úr. – Derék legények vagytok. Akkor hát, megértettük egymást…

– Igen, igen, persze!

– Helyes! Na, és mit ácsorogtok még itt?! Indulás, vár rátok a nagy kékség!

A fiúk szélsebesen beugrottak a kombiba, és Bandi már indulni akart, amikor a százados az ablakhoz lépett:

– Fiúk, lányok! Csak egy baráti jó tanács… Tudjátok, Split azért nincs közel, és egy ilyen hosszú úton… bizony történhetnek balesetek… Úgyhogy vigyázzatok magatokra!

– Vigyázni fogunk, százados úr! Viszontlátásra!

– Viszontlátásra, fiatalok!

A kombi felgördült az útra, és elindult. Fenyves felsétált az út közepére, és nézett a nyaraló kölykök után, ahogyan egyre távolodtak, majd a kanyarban lefordultak a főutca felé, hogy aztán kijuthassanak a faluból, és Horvátország felé vegyék az irányt.

I. FEJEZET

NYÁRKÖSZÖNTŐ BULI

Szokás szerint óriási forgalom volt a város belterületén. Délután kettő felé járt az idő, s ilyenkor mindenki siet haza, ugyebár. Hát még ha figyelembe vesszük a tényt, hogy péntek van. És nem is akármilyen péntek… A dolgozók számára persze egyik hétvége ugyanannyi örömöt jelent, mint a másik; ám a diákok számára ez egy az átlagosnál sokkal nagyszerűbb pénteknek bizonyult: június 19–e, azaz a tanítás utolsó napja.

Tíz–tizenöt perce csengettek ki, és a kisiskolások ujjongva futkároztak a sétálóutcákon, táskáikat a levegőbe dobálták. Eközben a középiskolások a főtéri kávéházakat lepték el.

Néhány gyerek figyelmetlenül rohant át az úttesten, s ezt fülsiketítő fékcsikorgás kísérte. A kisteherautó alig fél méterrel a gyerkőcök előtt állt meg. A kölykök elfutottak, de nagyon megrémültek, mert igen ritkán látni teherautót a belvárosban.

– Hihetetlen, egyszerűen kirohantak elém az útra! – szólt a felháborodott sofőr.

– Semmi baj, fiam, idejében lefékeztél – nyugtatta meg a mellette ülő férfi. – Na, menjünk tovább! A kereszteződésnél jobbra!

A kamionocska továbbhaladt, jobbra fordult, majd szép lassan felvette a megengedett ötven kilométer per órás sebességet. Amúgy csinos kis járgány volt: Iveco márka, a kabin fénylő piros, a ponyván pedig az autósiskola reklámja. Elöl és hátul az „L” jelzés. Végül lehúzódott az útról, és leparkolt a gyakorlópályán, ott, ahonnan elindult fél órával ezelőtt. Hárman ültek bent: a sofőr, a férfi, aki az előbb beszélt, és közöttük egy rendőr. Utóbbiaknál papírok voltak.

– Nos – kezdte a férfi –, volt néhány hiba. Kisebb gondok a hátramenetben való parkolással, egyszer nem indexeltél, és elég sokáig tétovázol a kereszteződésekben… Összesen nyolc hibapont, vagyis… nálam átmentél, gratulálok!

A kormánykeréknél ülő fiú megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Maga mit gondol, kolléga?

– Jó kedvem van, így kilenc hibaponttal átengedem – mondta a rendőr, majd hozzátette: – Persze, ha valaki mást küldtek volna helyettem, kétlem, hogy ilyen elnéző lenne… No, meg arról sem feledkezhetünk meg, hogy ez egy korszerű, jó állapotban lévő, vadonatúj jármű… igen! És a fuvarozócégeknél azért más a helyzet. Fiam, mondd, mit fogsz csinálni, ha beültetnek egy agyonrozsdásodott Mercedes kamionba? Azokkal már a kilencvenes években is nehéz volt szót érteni.

– Hát… – szólalt meg ártatlanul a fiú – majd csak megoldom valahogy…

– Hm, abban biztos vagyok – felelt gúnyosan a rendőr. – Tessék, írd ezt alá, mielőtt meggondolnám magam.

A srác aláírt, közben a férfi tájékoztatta a továbbiakról:

– Ezzel a két papírral most elmész az irodánkba, ahol a titkárnő kinyomtatja neked a bizonylatot. Azt hazaviszed és átadod a saját rendőrállomásotokon, vársz tíz napot, és megvan a jogsid.

– Köszönöm, nagyon szépen köszönöm… Akkor… viszontlátásra!

A fiú ujjongva szállt ki a kamionból. Odakint két másik vezetésoktató állt:

– Sikerült, fiatalember?

– Igen. El sem hiszem!

– Gratulálok!

– Én is gratulálok!

– Köszönöm. Ma este bulizni fogok! Hé, fiúk, sikerült! – szólt oda a másik három vizsgázónak. Harminc körüli férfiak, a sorukra vártak. Hitetlenkedve bámulták a mázlista kölyköt, amint az felült világoszöld krosszmotorjára, és szélsebesen elhúzott.

– Ez a taknyos levizsgázott kamionra?

– Őrület! Hány éves lehet, tizenkettő?

– Hallottátok, a vakarcs bulizni fog.

– Na, igen! Megünnepli az óvodás ballagását.

Ekkor a vizsgáztató kiszólt a kabinból:

– Kérem a következő vizsgázót! Csorba Gábor!

Közben a motoros srác berobogott a város főterére – ez persze szabályellenes volt. Ügyesen kicselezte az összevissza rohangáló kisiskolásokat, mígnem az autósiskola irodájához ért. A papírmunka gyorsan történt. A titkárnő bevitte az adatokat a számítógépbe.

– Kalmár Norbert, igaz?

– Igen, ez a nevem.

– Csak egy pillanat, mindjárt kinyomtatom… Itt is van. A bizonylat és az egészségügyi igazolás. Ezeket átadod a rendőrségen a jogosítványoddal együtt, hogy beleírhassák a dátumot.

– Értem, köszönöm. Viszlát!

Pár perc múlva Norbert már a városon kívül járt motorjával, nagy vidáman hazafelé tartott. Aztán egy bal oldali bekötőútnál lassított és lefordult. Innen már csak egy kilométerre volt Uruguay, ami mára kisvárossá nőtte ki magát. Van saját rendőrállomás, egészségház, tűzoltóotthon, a központban még háromirányú körforgalom is épült! A Szent Ágoston–templomot néhány éve újították fel, csodaszép lett, de már nem ez volt az egyetlen valamirevaló épület; a Véber Miklós Általános Iskola ugyancsak megszépült, a gyerekek növekvő létszáma miatt tizenöt éve emelettel is bővült. A városka az életszeretet és az élni akarás szimbólumává vált, hiszen lakosai paradicsomi világot teremtettek egy olyan helyen, melyen száz évvel ezelőtt még csak megműveletlen gazos föld volt.

Uruguay peremén van focipálya, üdítőitalgyár és egy kis fuvarozóvállalat.

Norbi átrobogott a körforgalmon, majd jobbra fordult az egyik mellékutcába, s ott jó nagy gázt adott. Az utcát a végén egy másik keresztezi, ebben van motoros barátunk otthona is, éppen emevvel az utcával szemben. Röviden: a srác végiggurult a szűk utcán és egyenest be az udvarra – a nagykaput szokás szerint csak este csukták be. Levette fejéről a sisakot, és még a motoron ülve kiabálni kezdett:

– Anyu! Anyu! Sikerült, anyu! – közben leszállt a gépről.

Ibolya a gangon virágait öntözte, de amint megpillantotta fiát az udvaron, odasietett hozzá, átölelte és megpuszilta.

– Kisfiam, hát levizsgáztál? Hogy ment?

– Ó, mint a karikacsapás! Kisebb zökkenőkkel… Hétfőn elmegyek a papírokkal a rendőrségre, de addig lazulás van. Ma este elmegyek az Iguanába ünnepelni. Arra gondoltam, hogy az összes embert megvendégelem.

– De, Norbikám, pont ma? Tanév vége van, ma este az összes suhanc ott fogja ünnepelni a nyári szünidőt.

– Annál jobb! Hadd tudják meg minél többen, hogy Norbi most már nemcsak motor– és autó–, hanem kamionvezető is!

– Jól van, fiam! Csak nem szeretném, ha időnap előtt elfogyna a pénzed…

– Ne izgulj, anyu, sok pénz van még a gyári melóból.

Norbi és Ibolya külsőre nagyon hasonlítottak egymásra: sportos alkat, világos bőr, fekete haj, csak a frizura volt különböző: a hölgynek vállig érő haja volt, a fiúnak rövid, de siskája a szemöldökéig ért.

– Megkérhetlek valamire, fiam?

– Igen?

– Azzal a ronccsal csinálj valamit végre… Már egy hónapja kerülgetjük…

Ibolya az udvar végében veszteglő negyven év körüli Opel Kadettre célzott, amit fia néhány hete vásárolt, de azóta hozzá sem nyúlt.

– Semmi vész, anyu! El voltam foglalva a hajtásvizsgával, de jövő héttől „ráfekszem” a kocsira. Egy haverom autófestő, közösen megcsináljuk, a legvagányabb kocsi lesz egész Uruguayban.

– De ez csak egy roncs, Norbikám!

– De, anyu, még kilenc hónapig érvényes a regisztráció! Hülye volnék, ha nem használnám ki… Na, mentem zuhanyozni.

– Menjél, fiam!

***

Uruguayban csupán két szórakozóhely volt, de ezek felértek száz másikkal. Az egyik a Ludas Matyi nevű kocsma, egy zsákutca utolsó épülete. Ide az idősek járnak, hát ezzel most ne is foglalkozzunk! A másik a fiataloknak való hely, ahol hemzsegnek a tizenöt–harminc évesek. Az Iguana. A főtéren, egy köpésre a már jól ismert körforgalomtól.

Belépsz az ajtón, dohányzóasztalok, kényelmes székek, fotelek. Ahogy mész beljebb, kiszélesedik a terem, és a fal mentén, hosszában nyúlik el a tíz méter hosszú sank. Ezt követően egy még szélesebb részleg a táncparkett pódiumával, kicsi emelvényekkel, melyekre bárki felmehet táncolni. Hétvégente technobuli van, amit lenyűgöző fényeffektusokkal fokoznak.

Így volt ez akkor este is, amikor mindenki a tanév végét ünnepelte. Helyi középiskolások – az uruguayi gyerekek a két közeli nagyváros egyikébe járnak középsuliba –, a bulizós korszak elején járó nyolcadikosok, de még egyetemisták is voltak a klubban. Még a szomszédos falvakból is átjöttek valamennyien…

A hátsó részlegben rengetegen táncoltak, de volt egy fiú, aki mindenáron el akart jutni az egyik faltól a másikig. Nagy nehezen sikerült átpréselnie magát a tömegen. A falnál tizenöt–tizenhat éves lányok beszélgettek. Említett fiú megszólította egyiküket:

– Szia, Eszti! Én vagyok az! – a zene miatt nagyon hangosan kellett beszélni.

– Mit akarsz? – így a kislány.

– Beszélnem kell Timivel! Mondd meg, hol van!

– De ő nem akar beszélni veled!

– Nem érdekel! Beszélnünk kell, és megkeresem mindenképpen! De úgy a legkönyebb, ha segítesz!

– Értsd meg, a nővérem már nem akar járni veled!

– Nem hagylak békén, amíg meg nem mondod, hogy hol van!

– Menj a picsába!

– Komolyan beszélek, Eszti! Én az Uruguay FC csapatkapitánya vagyok, engem nem lehet csak úgy kidobni!

– Az egyik emelvényen táncol. De most már húzz el innen!

– Köszi szépen! Megy ez, látod?

A fiú elment. Gondolta, iszik egyet, mielőtt beszél a barátnőjével. Leült a sankhoz:

– Hé, Ervin! Hozzál ide egy sört!

– Máris! – felelte Ervin, a pincérfiú. – Parancsolj, Dávid!

Dávid gyűrött pénzt dobott a pultra, majd nyakon ragadta a sörösüveget, és nagyot kortyolt belőle. Közben tekintete valahogyan oldalra tévedt, és egy lányon akadt meg, aki a tömeg felett egy emelvényen táncolt. Hosszú világosbarna haj, fehér ujjatlan póló, szűk farmer és fekete magas sarkú. Dávid lenyelte az üveg tartalmának felét, majd leugrott a bárszékről, s a tömegbe fúrta magát.

– Ervin, ennek meg mi baja van? – kérdezte a pincérlány.

– Fogalmam sincs. Talán még ő maga sem tudja – legyintett Ervin.

Míg ők ketten a bárpult mögött beszélgettek, egy újabb vendég ült le a túloldalon:

– Léna, Ervin! Sziasztok!

– Hé, szevasz, haver! Ideértél, mi?!

– Hát, végül igen!

– Tizenegy múlt, azt hittem, már nem is jössz… Mi újság van?

– Ó, semmi különös, de… mit gondoltok, ki a legfiatalabb kamionos Uruguayban?

– Na ne! Tényleg, ma volt a vizsgád! És átengedtek?

– Még szép!

– Mázlista alak, gratulálok!

– Én is gratulálok, Norbi!

– Köszi, srácok!

– Mondom én, hogy a hülyéké a szerencse!

– Jaj, Ervin!

– Ugyan, Léna, csak viccelek… Mit iszol, öreg?

– Legyen egy bambusz!

– Azonnal! Na és most mihez kezdesz?

– Majd beszélek Simonnal. Úgy hallottam, kell neki egy új sofőr.

– Simonnál akarsz fuvarozni?

– Igen, legalábbis az elején. Mégiscsak helybeli cég, tapasztalatszerzésnek ideális.

– Ja, igazad van. Tessék, az italod!

– Kösz! Figyelj csak, szeretnék mindenkinek fizetni egy italt, rendben?

– Felőlem mehet, de remélem, van nálad egy zsák pénz, mert ma este jó sokan vannak, és szerintem ezután is jönnek még.

– Emiatt ne aggódj!

Dávid odaküzdötte magát a tömegen keresztül az emelvényhez, és felkiabált a lánynak:

– Timi! Timi, hallasz?

A lány ránézett fentről, majd amikor felismerte, elfordította a fejét. Csakhogy Dávid is megkerülte az emelvényt…

– Gyere le! Beszélnem kell veled!

– Kopj le!

– Gyere már le!

A lány leugrott, de elveszítette az egyensúlyát és Dávidban kapaszkodott meg. Ám mire a fiú átölelte volna, ellökte magától, és megindult kifelé a táncoló tömegből. A srác meg utána.

– Timi, állj már meg, az istenit!

Végül a csajnak elege lett, hátrafordult és szúrós tekintettel rárivallt a pasasra:

– Mi van?! Nem veszed észre, hogy menekülök tőled? Miattad kellett lemásznom onnan! El tudod képzelni, milyen nehéz le–föl mászkálni az emelvényről magas sarkúban?

– Jó, jó, de beszélnünk kell! Megcsaltál engem, ezért magyarázatot akarok!

– Megcsaltalak, na és?! Most legalább kvittek vagyunk!

– Na, várjál…

– Bocsi, gyerekek – lépett közéjük Ervin –, az a srác ott a pultnál mindenkinek fizet egy italt. Szóval, ti mit kértek?

– Húzzál a sunyiba, gyökér! – ordított dühösen Dávid. – Dumálok a csajjal, nem látod?! Beverjem a pofád?

– Hagyd már, te majom! – szólt rá Timi. – Ne haragudj, Ervin. Nekem hozzál egy sangríát, oké?

– Egy sangría. Mindjárt!

– Bármit is hallottál – folytatta Dávid –, nem igaz. Hazugság, érted?

– Minden hazugságnak igaz a fele! És ez esetben a fele is elég, hogy soha többé ne akarjalak látni! – azzal Timi elviharzott.

– Hová mész? Hát jó, de ezzel nem végeztünk! Vasárnap meccsünk lesz! Majd gyere ki!

– Micsoda egy bunkó! – duzzogott Timi félhangosan, amikor a pulthoz ért. Majd felült az egyik székre, és odaszólt Lénának: – Bocsi! Az előbb rendeltem egy sangríát Ervinnél, de még nem hozta ki…

– Igen, rendeléseket vesz fel. Majd én hozom!

– Jó, kösz! – a lány ekkor vette észre, hogy két üres székkel arrébb ül Norbi. Egymásra néztek, majd Timi előre köszönt: – Szia!

– Szia! – szólt Norbi.

– Parancsolj – érkezett Léna az itallal.

A lány ivott egy kortyot, majd odaszólt Norbinak:

– Te fizetted az italom?

– Igen…

– Hát, köszi.

– Szívesen.

– Cicamicám, mindenütt kerestelek. Hová tűntél el? – szólt oda egy nagydarab, kopasz fejű ipse.

A „cicamica” mosolyogva válaszolt:

– Nahát! Úgy tűnik, elkeveredtünk egymás mellől…

– Így van. De most rád találtam…

A pasi odalépett a székhez, kezét a lány combjára tette, arcával szinte belebújt a hajába, és hosszasan súgott valamit a fülébe, közben a csaj halkan kacarászni kezdett. A sugdolózás után csók következett, majd csókolózás. Közben megjelent Ervin, és bámulni kezdte emezt a kettőt, akárcsak Léna és Norbi. A gerlicepár egyre inkább belemelegedett a „dologba”; az izomagy karjai körülfonták a lányka törékeny kis testét, a hölgyecske karjai pedig a hapsi hátát masszírozták válltól fenékig. Amikor nagy sokára befejeződött a „műsor”, Timi elővett egy cetlit a zsebéből.

– Itt a sorszámom. Légyszi, hozd el a ruhatárból a dzsekimet és a táskámat! Itt várok rád.

– Oké, szivi!

Az ipse elment, a leány pedig kipirosodott arccal a még mindig bámuló két pincérre nézett, aztán előkapta a mobilját, gyorsan írt rajta valamit, majd újra zsebbe tette. Megigazította a haját, ivott még egy kis bort, utána odaszólt a mellette ülőhöz:

– Na és miért fizetsz másoknak italt?

– Ma ünneplek – felelte a fiú, mintha az előbb semmit sem látott volna –, levizsgáztam kamionra!

– Kamionra, tényleg?

– Aha.

– Most akkor te vagy a Mad Max, vagy mi?

– Nem… a Mad Maxben lerohadt Jeepeket és traktor kinézetű háromkerekű robogókat hajtanak.

– Jah, biztos…

Közben visszajött az izomagy a dzsekivel és a táskával. Timi felállt, belebújt a kabátba, és vállára vette a kistáskát. Felhajtotta a maradék bort, majd hirtelen megszédült, egyenest az ipse karjaiba:

– Jújj! Hoppá…

– Nyugodj meg, foglak – vigyorgott a kopasz.

– Mennem kell. Léna, Ervin, sziasztok! – aztán rámosolygott Norbira: – Kamionos fiú…

– Szia.

– Mekkora egy ribanc! – átkozódott Léna. – És még csak nem is titkolja!

– Ismerem látásból – mondta Norbi –, valami Tamara, ugye?

– Tímea – szólt nevetve Ervin –, de művésznevén „az uruguayi ribi”!

– Ugyan már…

– Komolyan. Elég sok pasinak megvolt már. És nem csak a helyiekre gondolok…

– Jó csaj…

– Az már igaz!

– Fiúk, ti meg miről beszéltek?! – vágott közbe Léna. – Norbi, felejtsd el őt, nem neked való. És ne vedd sértésnek, de esélyed sem lenne nála.

– Nyugi, eszemben sincs összejönni vele. De tény, hogy jól néz ki. Fiatalabb nálunk, ugye, Ervin?

– Asszem, most érettségizett, szóval igen.

– Most érettségizett? Na és melyik suliba járt?

– A városba járt, ennyit tudok – mondta Ervin, miközben épp a kijárat felé nézett, és elkomorult arccal folytatta: – Jaj, ne, már megint! Szólnom kell a DJ–nek, hogy kapcsolja ki a zenét – azzal elrohant.

Az utcáról rendőrök özönlöttek be. Léna felkapcsolta a klasszikus fényt, amott a DJ lekapcsolta a zenét.

– Te jó ég, a százados! – mondta Norbinak Léna.

Valóban a százados volt, aki azonmód elkiáltotta magát:

– Figyelem, fiúk, lányok, razziát tartunk! Személyiket előkészíteni! – közvetlenül a százados előtt Timi és az izomagyú álltak, akik éppen távoztak volna. – Fiatalember, kérem az igazolványát!

– Máris adom, adom…

– Ti ketten motozzátok meg! – a rendőr százados egy jó kiállású fiatalember volt, határozott hangon kommunikált.

Két rendőrtiszt a falhoz szorította a kopasz hapsit, és motozni kezdték. Tímea rémülten nézte végig. És a csattanó: a fószer farmerjának hátsó zsebében kicsi zacskót találtak, benne fű.

– Szép! – így a százados. – Mindjárt az elsőnél! Ti ketten vigyétek őt, a többiek munkára!

A lányka rémült szemekkel nézett a századosra:

– Százados úr, elmehetnék, kérem?

– Láthatnám az igazolványodat, kedves?

Timi elővette táskájából a kis műanyag kártyát és odaadta a férfinak. Az megnézte, majd visszanyújtotta neki, és egy teljesen más pontba nézve ennyit mondott:

– Elmehetsz!

Norbi látta, amint Timi kimegy a teremből, s felpattant a székről, hogy utánamenjen, de a százados elkapta.

– Jó estét, fiatalúr! – üdvözölte gúnyosan. – Én Benedek Zsolt rendőr százados vagyok, és személyesen foglak megmotozni.

– Felőlem! Nálam úgysem talál semmit.

– Azt nem mondtam, hogy dumálhatsz! Gyerünk! Fordulj meg, tenyeret a falra, lábakat szét!

Benedek százados megmotozta a fiút, valóban nem talált nála semmit.

– Jól van. Fordulj meg! Kérem a személyidet!

– Parancsoljon…

– Hadd látom… Rendben van, tessék!

– Most már elmehetek, uram?

– Ó, nem. Amíg itt vagyunk, csak az mehet el, akinek én megengedem. És neked nem engedem meg. Ülj szépen le, és csendben iszogass!

„A francba” – gondolta magában Norbi, miközben visszaült a sankhoz, és mérgében nagyokat kortyolt a bambuszból.

A rendőrök kissé agresszíven lökdösték falhoz a férfiakat, kiabáltak is, ha kellett. A lányoknak csak az igazolványt kellett felmutatniuk. Izomagyon kívül még három pasasnál találtak tiltott cuccot, őket is bevitték. Ervin és Léna a hűtőnek dőlve, szörnyülködve nézték az incidenst.

– Nem tudom elhinni! – így Léna. – Már hetek óta nem voltak, erre most tessék! Újra!

– Csak tudnám, ki riasztotta őket! Nem értem, miért kell keverni a szart – csóválta a fejét Ervin, és kínjában rágyújtott egy cigire.

A razzia bő fél órán át tartott, majd rendőrök ki, villany le, zene fel. Norbi is kiitta már az italát, pénzt vett elő, és odaszólt Ervinnek:

– Tessék, ez bőven elég lesz az italokra.

– Uff, mi az hogy!

– Nekem most mennem kell, lehet, hogy később visszajövök, de nem biztos. Addig is szevasz!

– Szevasz, haver!

Norbi kiszaladt az utcára, nézett jobbra, nézett balra, nézett előre, megfordult maga körül, de nem: azt az állítólagos Tímeát sehol sem találta.

II. FEJEZET

A FOCIPÁLYÁN

Újabb nyugodt vasárnap köszöntött Uruguay városára. Az asszonyok – csak a hatvan éven felüliek – hatkor keltek, hogy feltehessék az ebédet főni, aztán férjeikkel – vagy nélkülük – odaérjenek a nyolcórai kismisére. Ezt követően, tíz órakor kezdődött a nagymise; itt főszerepet kaptak a keresztelésre váró kisbabák és a házassági fogadalmukat megújítani kívánó párok. Ilyenkor jöttek azok is, akik elaludtak, vagy más okból kifolyólag nem tudtak ott lenni a nyolcórai istentiszteleten.

Délután pedig a focipályára ment mindenki – aki akart. A település déli peremén helyezkedik el két és fél méter magas téglafallal körülvéve. Előtte tíz férőhelyes parkoló, a bejárat egy szimpla vaskapu, felette az ismertető tábla „Uruguay FC Stadion, Uruguay, alapítva 1997–ben”. Ahogy belépsz a kapun, két méterre van a vendéglőcske bejárata, így amint megérkeztél, rögtön megihatsz egyet. Keresztülmész a vendéglőn, ki a másik ajtón, és előtted a pálya, jobbra a nézőtér, balra az öltözőkhöz vezető folyosó.

Említett folyosón sietett át éppen a helyi csapat edzője, Gyarmathy Tóbiás. Kopogás nélkül nyitott be a szobába, ahol a fiúk hófehér mezekre vedlettek át a nyikorgó bádogszekrények mellett.

– Gyerünk, gyerekek, mi van itt?! – csapdosta össze tenyereit az edző. – Tíz perc múlva a pályán kell lennetek! Tempó, tempó!

– Nyugalom, edző bá, készen leszünk!

– Ne szövegelj, Világ, inkább tedd fel a karszalagot! Honnan tudja az ember, hogy te vagy a csapatkapitány, ha nincs rajtad a karszalag?!

– Felteszem, felteszem…!

– És Répási! Remélem, nem felemás zoknit húzol, mint múltkor…

– Nem, többé nem fordul elő, edző bá!

– Azért mondom! Jól van, többször nem jövök ide! Tehát tíz perc múlva a pályán, ha nem vagytok ott, bajok lesznek! Na!

Tóbiás edző kiment, a focisták pedig átöltöztek: Harmath Áron csatár megkötötte a cipőfűzőt, Bányai Martin kapus felvette a kesztyűket, Lendák Krisztián hátvéd a mezt vette fel utoljára, majd odasétált Világ Dávid csapatkapitányhoz, aki a karszalaggal bajlódott éppen.

– Hagyd csak, segítek! – mondta Krisztián, majd összeragasztotta a karszalag két végét Dávid felkarja körül.

– Mit akarsz ezzel?

– Csak segítettem, haver…

– Tudom, mit tettél! – fenyegetőzött mutatóujjával Világ. – Tudom, hogy keféltetek Timivel. Most még a bajnokságra kell koncentrálnom, és neked sem ártana. Nem is emlékszel, mikor rúgtál utoljára labdába.

– Mi van veled, tesó?

– Ha véget ért a szezon, lerendezzük ezt az ügyet… férfimódra!

– Ne pattogjál, hé! A csaj majd eldönti, melyikünket akarja…

Dávid dühösen a másikra nézett, majd a többiekhez fordult:

– Hello, emberek, indulás! Tóbiás nem jön le többször, szóval mi megyünk fel!

Azzal a fehér mezes csapat végigfutott a folyosón egyenest ki a pályára. Dávid azonnal a lelátó felé nézett, ahol megpillantotta Tímeát néhány barátnője társaságában.

– Timi! Timi! Itt vagyok! – kiáltozott a csapatkapitány futás közben.

A lány rózsaszín ujjatlant, világoskék farmert és szandált viselt. Felállt, hogy jobban bekiabálhasson a pályára:

– Szia, Dávid!

– Szóval, már nem haragszol rám?

– Attól függ, hogyan szerepelsz majd a meccsen – kiáltotta Timi, aztán visszaült.

– Csak nem akarsz kibékülni vele? – kérdezte egyik barátnője.

– Ugyan, dehogy! Csak hülyítem, szórakozom egy kicsit.

Felsorakoztak, a helyi csapat fehér mezben kék felirattal – a kapusnál fordítva – és a vendégcsapat piros mezben fehér felirattal – a kapus feketében. A kommentátor mikrofonnal üdvözölte a félüres lelátón ücsörgőket, bemondta a csapatok nevét, majd a fő támogatókkal folytatta:

– …akik nélkül nem valósulhatna meg a mérkőzés: Tropic d.o.o. üdítőitalgyár, tulajdonos Mirkovics Ottó, és Sprinter fuvarozóvállalat, tulajdonos Simon Győző. Most pedig ismertetném a játékosok névsorát! Helyi csapat játékosai: Világ, Harmath, Palócz, Bekő, Nagylőrinc, Pávai, Gregor, Lendák, Albertfi, Répási, kapuvédő Bányai… A vendégjátékosok a következők: Kis, Nagy, Révészdombi, Schnell, Kalocsai, Pintér, Ótos, Csalga, Tamás, Vígh, kapuvédő Tulipán… Játékvezető Burány Ede. A játékosok a helyükön… Világ és Kis csapatkapitányok kezet fognak… A játékvezető feldobta az érmét… A labdát a helyi csapat hozza játékba… A játékvezető megfújta a sípot, és Világ máris passzol Harmathnak, aki…

Tehát elkezdődött a mérkőzés, ahogyan azt a kommentátortól hallhattuk. A nézők tök– és napraforgómagot rágcsáltak, héját az előttük levő sorba dobálták. A brutálisabbja időről időre bekiabált:

– Add le! Micsinál ez?!

A lelátó szélén – nem a vendéglőcske felől, hanem a másikon – ott ült Ervin is, az Iguana pincérfiúja, aki ma szabadnapot kapott a főnökétől, aki egyben az apja is. Lentről a második sorban ült, cigarettázott. Előtte, a korlátnak támaszkodva állt egy fickó talpig feketében, bőrkabátban.

– Passzold le! Passzolj neki! Hülye vagy?! – ordítozott, majd véletlenül megakadt a tekintete Ervinen. – Hé, kölyök, van egy cigid?

– Van, vegyél!

Az ipse kiszolgálta magát, majd füstkifújás közben undorodó ábrázattal bámult a pályára.

– Micsoda egy szar meccs! – jegyezte meg, miközben visszadobta Ervinnek a cigisdobozt.

Telt–múlt az idő, a pálya kicsiny parkolójába berobogott a zöld motor és leugrott róla Norbi. Bement a kapun, onnan pedig a vendéglőbe.

– Szevasz, Imre! – köszönt a csaposnak.

– Szervusz, Norbi! Hát, nem vagy sportember! – Imre arra célzott, hogy a srác színes pólóban és farmernadrágban van, de neki ez volt a stílusa.

– Egy vendég sincs idebent?

– Ó, majd félidőben megindul a sztampédó a nézőtérről. Előre félek!

– Megyek, megkeresem Ervint.

– Ervint? Megtalálod, láttam, amikor megjött.

Norbi a kocsmán keresztül kijutott a lelátó szélére; valahol itt ült Timi a barátnőivel, de nem vették észre egymást. A fiú lassan sétált a nézők előtt, a korlát mentén, kereste szemeivel a barátját, de közben a mérkőzésre is figyelt. Éppen Dávidnál volt a labda, de az ellenfél csapatából rajta volt Kalocsai és Nagy.

– Add le! – kiáltott Krisztián. – Üres vagyok, gyerünk már!

Ám a csapatkapitány elönzőzte a dolgot, így végül Nagy elvette előle a labdát, majd lepasszolta Csalgának, aki támadásba lendült.

– Menj rá! – ordított Dávid a szétszórt Répásinak.

Répási ráment Csalgára, ám a labda ekkor már Révészdombinál volt, aki kapura lőtt, de Bányai kapus kivédte.

– Miért nem passzoltál?! – dühöngött Krisztián.

– Közöd? – flegmáskodott Dávid.

– Majdnem gólt kaptunk! Mi a franc van veled?!

– Ne csinálj úgy, mintha nem tudnád!

– Nézd, Dávid, ami Timit illeti…

– Ami Timit illeti, kapd be, jó?!

Lilla végignézte a két fiú veszekedését, s odaszólt a mellette ülő Tímeának:

– Láttad a két pasidat?

– Hogy mi van? Bocsi, de nem figyeltem…

– Kriszti és Dávid. Vitáznak a pályán. Fogadni mernék, hogy rólad van szó.

– Egyikük sem a pasim, és hogy miről veszekednek, pláne nem érdekel… De kéne hozni lentről valami piát.

– Majd elmegyünk félidőben, most nézni akarom.

Az ellenfélnél – a „pirosaknál” – a labda, és ismét támadnak.

– Gyere előre! – kiáltott fentről egy bácsika, de talán ő maga sem tudta, hogy pontosan kinek szólt.

Ótos lőtt, de Bányai ismét elkapta a labdát. Látta, amint Világ integet neki a középvonalon túlról:

– Martin! Ide rúgd, Martin, fejelek!

Martin, a kapus tiszta erővel a magasba rúgta a labdát, ám Dávid látta, hogy túl fog menni, így futni kezdett. Ámde mert futás közben egyfolytában a levegőben repülő labdára bámult fel, nem láthatta, hogy a piros mezes Schnell éppen alácsúszik. A labda a pálya szélénél pattant a fűre, onnan pedig a téglafalnak; az Uruguay FC csapatkapitánya meg szabályosan elterült.

Norbi még mindig a korlátnál állt, onnan nézte végig a balesetet. Timi is látta, de nem igazán rázta meg a dolog. Schnell felült, és a mellette fekvő Dávid fölé hajolt:

– Bocsáss meg, cimbi, nem így akartam! Jól vagy?

– Jól vagyok egy szart! Miért nem vigyázol? – dühösen csípőre fordult, s a könyökére támaszkodva hevert a földön; fehér meze tele lett zöldesbarna foltokkal, akárcsak az arca, sőt még az állát is lehorzsolta kissé. Odaért a bíró:

– Világ, fel tudsz állni?

– Csak még egy pillanatot kérek…

– Schnell, sárga lap! – mutatta fel a bíró a kartont.

Dávid keservesen üldögélt a füvön, amikor is egy teli műanyag vizespalack röpült oda valahonnan, és szabályosan fejbe kólintotta, majd továbbszállt.

– Ez neked fejelés, szaki? – röhögött a közelben Krisztián, majd futásnak eredt.

A bíró éppen a sípjához kapott volna, ám Dávid – fájdalmairól megfeledkezve – felpattant, Kriszti után iramodott, és hátulról rávetette magát. Burány játékvezető megfújta a sípot: