HERNÁDI JUDIT – TARJÁN ZSÓFIA

NE MARADJON
KETTŐNK KÖZÖTT

© Hernádi Judit, Tarján Zsófia, 2021

© Open Books, 2021

Borítófotó © Nánási Pál, 2021

Illusztráció © Tarján Zsófia, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Darida Benedek

Olvasószerkesztő Bakay Dóra

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Borítóterv Csík Vince

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-130-6

Előszó

Hernádi Judit vagyok, színésznő és édesanya. A lányom, Tarján Zsófi szintén színpadi ember: ma már egy népszerű zenekar, a Honeybeast énekesnője. Anya és lánya, két, sikeres előadóművész, mégis olyan bonyolult néha a kapcsolatunk! A szoros kötődésen, egymás mély megértésén kívül Zsófi és az én viszonyomat már egész kicsi korától folyamatos konfliktusok terhelték. Ő hamar ráérzett: nehéz lesz megtalálnia a helyét a világban úgy, hogy meg kell küzdenie az árnyékommal. De most éppen egyensúlyban vagyunk! Korábban ezt nem sikerült elérnünk, és nem is biztos, hogy örökre megmarad ez az állapot.

Hatvanöt éves vagyok, még erőm teljében. Sok feladatot kapok, rengeteget dolgozom. Zsófi pedig még sok lehetőség előtt áll, de már öt lemez van mögötte, koncertek színházban és fesztiválokon, a Puskás Arénában… és képzőművészként is vannak álmai és vágyai. Büszke vagyok rá, és jó érzés arra gondolni, hogy nélkülem mindez nem jöhetett volna létre! Ha lehetne, talán most kéne azt mondani: „Állj meg, pillanat!” Még működik az agyam, még tudunk beszélgetni Zsófival, még nem koptak meg az érzékszerveim. Zsófiból felnőtt nő lett, művész, és értelmes, okos ember.

Nagyon hosszú út vezetett odáig, hogy megértsük és elfogadjuk egymást. Ennek az útnak az egyik állomása volt, amikor egyszer csak elhatároztuk: rendszeresen leülünk beszélgetni, hogy tisztázzuk az évek alatt felgyűlt sérelmeket, oldjuk a köztünk még mindig meglévő feszültségeket. Mintha csak terápián lennénk, amit egymásnak tartunk… Sok-sok régi összeütközésünk került szóba, és néha az is kiderült, egészen másként emlékszünk egy-egy eseményre. Mennyi fájdalmat okoztunk egymásnak meg magunknak is! Hiszen mindenki nagyon könnyen megsértődik, a saját határait pedig nagyon védi. De mi hagytuk, hogy a határok időnként feloldódjanak, és igazán közel engedtük egymást magunkhoz, hogy tényleg meg tudjuk érteni a másikat.

Egy idő után pedig megfordult a fejünkben, hogy a mi történetünk másnak is érdekes lehet – és elhatároztuk, hogy könyvet írunk belőle. Miután találtunk kiadót a tervünkhöz, sokkal szervezettebben dolgoztunk tovább. Előre egyeztettük, mikor és mennyi időre ülünk le beszélgetni, a beszélgetéseket pedig diktafonra vettük. Abban is mindig megállapodtunk, miről legyen szó a legközelebbi „terápiás ülésen”: sorra kerültek a gyerekkori emlékeink, a családi traumák, a nemzedékeken át öröklődő sebek… És sokat írtunk külön-külön is, az írásainkat pedig megmutattuk egymásnak, hogy a másik tudjon rá reflektálni. Meg időnként lejegyeztük a „lépcsőházi gondolatainkat” is – mindazt, ami a beszélgetések hatására feltört belőlünk. (Nagyon sok olyan családi történet is felelevenedett, amiről nem is sejtettük, hogy a másiknak fogalma sincs róla!) Így született meg ez a könyv – és úgy gondoljuk, a mi történetünk talán másoknak is segíthet. Segíthet rálátni arra, milyen komoly buktatókat küzdhetünk le együtt, mennyire nagy és fájó sebeket okozhatunk éppen annak, akit a legjobban szeretünk. De arra is, hogy a megértés és a megbocsátás a kulcs, amelyek segítségével újraépíthetünk egy olyan kapcsolatot is, amelyről nehezen tudtuk elképzelni, hogy valaha ilyen jó lesz.

Hernádi Judit

1.

Ez képtelenség, gondoltam akkor, Zsófi egyszerűen alkalmatlan arra, hogy felálljon a színpadra!

„Judit, te nem vagy jó anyja a Zsófinak!”

Miután a lányom tizenkilenc évesen elköltözött otthonról, három évig egyáltalán nem volt jó a viszonyunk. Ennek a zűrös időszaknak az egyik mélypontja az a pillanat, amikor ez a mondat elhangzik, ráadásul az egyik legjobb barátnőm szájából. Próbálom megérteni, hogyan keveredtünk ide Zsófival. Hogyan romlott meg a kapcsolatunk annyira, hogy már képtelenek vagyunk szót érteni egymással? Mi történt velünk? Mi ez az egész? Értem is a lányomat, meg nem is. Az egyik fő baja velem, hogy szereztem neki egy lakást – egy összkomfortos, helyes kis kuckót. A társasházban egyébként portaszolgálatot is fenntartanak, tehát tud hova fordulni, ha valami problémája adódna… Egyszerűen nem értem, mire ez a nagy harag. Miért élte meg ezt úgy Zsófi, mintha kihajítottam volna őt a meleg családi fészekből?

Én mindent elkövettem tizenhét éves koromban, hogy függetlenedjek a családomtól. És el is értem, amire annyira vágytam: kaptam egy kis, önálló lakást, aminek hihetetlenül örültem! Pedig még főzni sem tudtam akkoriban, de valahogy ezt is megoldottam (és persze rendszeresen hazajártam anyám konyhájába). Zsófi viszont tudott főzni, amikor elköltözött, sőt, mindig kitiltott a konyhából, amikor ő tevékenykedett ott. Ilyenkor valahogyan azt éreztem, hogy útban vagyok neki, és néha nem csak a konyhában. És mintha mindig több kellett volna neki, mint amit adni tudtam.

Biztos, hogy a köztünk történtekben szerepet játszik a bűntudatom is, amit amiatt érzek, hogy nem az apjával neveltem fel Zsófit. Zsófi viszont gyakran úgy viselkedett velem, mintha mindig hiányozna neki valami. És nem csak otthon! Az is sokszor zavart, hogy néha mintha nem érzékelte volna a környezetét. Sokszor nem tudott alkalmazkodni másokhoz, vagy csak nagyon nehezen. Álomvilágban élt gyakran, és időről időre nagyon féltettem, mert úgy gondoltam, folyton csak álmodozik, és könnyen elmerülhet a saját világában anélkül, hogy valóban kiderülne, mire is képes.

Mert abban mindig is hittem, hogy Zsófi különleges, kivételes tehetségű ember. Mindig remekül rajzolt például. Már egyéves korától fogta a ceruzát a kezében, és én támogattam a rajzolásban. Meg is őriztem egy csomó rajzát, és sokszor megmutogattam a műveit olyanoknak, akikről azt gondoltam, értenek hozzá. Igaz, abban viszont nem bíztam, hogy egyszer majd énekes lesz, színpadi ember, akire tízezrek kíváncsiak. Pedig ő hitt ebben. Kisgyerekként egy délután hazajött az iskolából, és azt mondta: egyszer ő is ott áll majd a színpadon. Mert azt érzi, ott a helye, és még nem tudja, mit kell majd ott pontosan csinálnia, de biztos, hogy neki ott van dolga. Én meg azt gondoltam magamban: „Jézusom, szegény gyerek! Az én darabos mozgású, erőteljes felépítésű lányom! Aki karatézik, és mindig is fiúsan viselkedett, kicsiként imádta a sarat dagasztani. Hát ennyire nem ismeri önmagát? Ennyire nincs tisztában a lehetőségeivel, a képességeivel? Ennyire nem tudja, merre kell keresnie a helyét?” Ez képtelenség, gondoltam akkor, Zsófi egyszerűen alkalmatlan arra, hogy felálljon a színpadra! (Vicces, hogy annak idején ugyanezt gondolta rólam az én anyám is: hogy alkalmatlan vagyok színésznőnek. Úgy látszik, az alkalmatlanság gondolata nálunk anyai ágon öröklődik…)

Zsófi zenei karrierjében sem nagyon hittem. Láttam néhányszor énekelni az elmúlt három évben is, és egyáltalán nem gondoltam ilyenkor, hogy végre-valahára megtalálta a saját útját. Párszor elmentem a rockzenekara, a Cenobite koncertjére, a Klub 168-ba meg a Marco Polóba. Istenem, úgy néztek ki ezek együtt, mint egy lánybanda! Pedig Zsófi volt az egyetlen lány, de a fiúknak is hosszú volt a haja. Rázták a fejüket, én meg ott álltam a jéghideg koncertteremben, nagykabátban, hogy meg ne fagyjak. Az egyik fellépésükre egy színésznő barátnőmmel mentem el, aki végignézte a produkciót, aztán udvariasan közölte, hogy ez rettentő sokba fog nekem kerülni – és nem átvitt értelemben. Egész pontosan arra célzott, hogy Zsófi ezért a mutatványért soha, egyetlen fillért nem kap majd, sőt neki kell majd áldoznia arra, hogy a zenekarban játszhasson, és a költségeket nyilván én állom majd.

Az is közénk állt még ebben a szörnyű három évben, hogy mindketten súlyos érzelmi válságban voltunk. Én tizenkét év együttélés után szakítottam Zsófi nevelőapjával, a lányom pedig az első komoly szerelmi kudarcán volt túl. Engem elfoglalt a saját bajom, nem tudtam neki segíteni. És egyáltalán, saját magunkon kívül ki rángathat ki minket egy ilyen helyzetből? Ki képes helyettünk elfogadni a csalódást, elfogadni a veszteséget? Szerintem senki. Zsófi viszont máshogy gondolkodott erről, amint egyszer csak kiderült.

Utólag tudtam meg ugyanis, hogy Zsófi máshol kereste azt a támogatást, amit én képtelen voltam megadni neki akkoriban. Többek között régi barátnőmnél, Eszményi Vikinél, aki valamiért engem nem avatott be ebbe a történetbe. Viki nagyon édes nő, rettentően szeretem, és hálás vagyok, amiért magára vállalta ezt a feladatot. De egy idő után besokallt attól, hogy Zsófit pesztrálja, túl sok energiájába került. Nem ő adta le a vészjelzést, először a férje, Heilig Gábor hívott fel: komoly baj van Zsófival, feljárogat hozzájuk, és naponta órák hosszat beszél telefonon Vikivel, aki már nem győzi ezt erővel, túl sok neki, ránehezedik ez a probléma. Ezután beszéltünk Vikivel, aki ekkorra már valószínűleg végtelenül belefáradt a kilátástalan helyzetbe, és egyszer csak hozzám vágta: „Judit, te nem vagy jó anyja a Zsófinak!”

„Miért nem vagyok jó anya?” – kérdeztem magamban. Csak azért, mert képtelen voltam és vagyok egy sor dologra, amit a jó anyukáktól elvárnak? Mert nem vagyok tyúkanyó? Mert nem tudtam klasszikus anya lenni? Mert támogatást kértem Zsófi neveléséhez, mert bébiszitterek segítettek, hogy a színpadon is ott lehessek, és Zsófi neveléséről is gondoskodhassak? Végül ezt feleltem Vikinek: „Igenis jó anyja vagyok a lányomnak. Hiszen olyanokkal barátkoztam, akik meg tudták adni Zsófinak azt, amit én nem. Veled barátkoztam például, akivel tudott bújócskázni. Meg másokkal, akik elvitték szánkózni. Gondoskodtam róla, hogy olyan emberek vegyék körül, akik mindazt megadták neki, amire én képtelen voltam…”

Furcsa fintora a sorsnak, hogy Viki, a drága Eszményi Viki végül abban a projektben is szerepet játszott, amely végül kimozdította Zsófit meg engem a holtpontról, amire kerültünk. Egy színésznő lánya – ez a címe a darabnak, amelyben először játszottunk együtt Zsófival. Hogyan történt mindez?

Velki Krisztiánnal kezdődött a történet, aki többek között olyan projektekben működött közre korábban, mint Szabó Győző és Póka Angéla közös estje, a Tiszta kosz. Az anyagot CD-n is kiadták, a borítóját pedig Zsófi tervezte. Krisztián ennek kapcsán dolgozott együtt Zsófival, és egyszer megkérdezte tőle: „Mit szólnál ahhoz, ha a mamáddal együtt csinálnátok egy közös estet?” Legalábbis nekem így mesélték. Én pedig azt éreztem, hogy Zsófi szeretné, ha beszállnék a műsorba. Hátha úgy tudjuk rendezi a kapcsolatunkat, hogy együtt dolgozunk a színpadon, ahova Zsófi mindig is vágyott!

Vagyis úgy éreztem, nem mondhatok nemet, be kell vállalnom a produkciót Zsófi miatt. Megmozgattam mindenkit, akiről úgy éreztem, hogy segíthet nekünk. Jaross Vikit például, akivel egyszer együtt dolgoztunk egy nagyon jópofa alternatív előadáson. Ő írta és rendezte az estet, Verebes István Maya című könyve alapján, ami rólam szól és persze magáról a szerzőről. Végül egy két szálon futó történet állt össze. Az egyik főszereplő egy ismert színésznő, aki otthon egy róla készülő könyvhöz készít hangfelvételeket. A másik pedig a lánya, aki egy stúdióban veszi fel a legújabb lemezét az együttesével. A darabban mindketten önmagunkat játszottuk, én az anyát, Zsófi a lányt. Azt az elején kikötöttem, hogy Zsófira csak olyan feladatot bízhatnak, amihez ért. Vagyis rajzoljon és énekeljen, és majd az előadás legvégén mondhat két mondatot, amikor már minden lement, túl vagyunk az egészen.

Megcsináltuk az estet, a darab eljutott a színpadig, de mindez egyáltalán nem volt könnyű menet. Nem mindenki állt a helyzet magaslatán, finoman szólva a körülmények sem voltak túl jók semmilyen szempontból. De azért nagyon rendesen beletettem magam a produkcióba, és szerintem sokan azért csinálták végig, mert én sem szálltam ki. Ha én lelépek menet közben, talán a többiek is otthagyták volna az egészet! Én viszont szó nélkül végigálltam például a nevetségesen hosszú, négyórás világítópróbát, és jártam próbákra hajnali kettőkor. Sőt hívtam mindenkit, akiről úgy éreztem, hogy mellém áll ebben az ügyben, és segíti a projektet. Eszményi Vikit például megkértem, hogy foglalkozzon Zsófival, figyeljen rá oda, hogyan énekel, és korrepetálja. Viki a lelkét kihajtotta, és rendesen meg is tanította Zsófinak azt a három dalt, amit el kellett énekelnie. De Döme Zsolt is támogatott minket, aki a Sohase monddot írta. A dalt, amivel berobbantam annak idején. És persze nekem ki kellett mennem a színpadra, becsületesen végig kellett csinálnom az előadásokat, összpontosítanom a szövegre, a jelekre, miközben minden idegszálammal, az összes porcikámmal arra figyeltem, hogy Zsófi egyáltalán képes-e bemenni a színpadra, elvégezni a feladatát, működni, jelen lenni…

Istenem, hányszor láttam azt korábban, hogy Zsófi egyszerűen elmerül a saját világában, és nem érti, mi lenne a feladata! Hányszor éreztem, hogy egyszerűen nem fogja föl, mi történik körülötte! Ezt úgy neveztem magamban, hogy Zsófi egyszer csak süllyedni kezd. Mintha visszaesne pár évet, és, mondjuk, húszévesen úgy kezdene viselkedni, mintha csak nyolc lenne. Mintha kiesne az időből és a térből, és nem venné észre, mi az elvárás vele szemben. Tudom, ennek van jó oldala is, hiszen ha nem lenne néha ilyen öntörvényű, akkor soha nem tudná végigvinni, amit elképzel. De van rossz oldala is ennek a tulajdonságának, mert néha emiatt nem tud előbbre lépni.

Most azonban feleslegesen aggódtam a lányom miatt, Zsófi lelkiismeretesen megtette, amit vártak tőle, és azt gondolom, közben magától tanult meg egy sor dolgot. Ebben mindig is jó volt, hogy egyedül tanuljon. Sőt igazából mindig egyedül ment neki legjobban a tanulás – egyedül, és mindig hirtelen, nagy lépésekben, egyik napról a másikra. Mit kínlódtam például azzal, hogy nagyon sokáig nem volt hajlandó megfogni a poharat, de a cumisüveget sem, miközben ivott! Már a játszótéren is furán néztek ránk, mert a kortársai már kis anyai segítséggel vagy az üveget két kézzel fogva ittak. De Zsófi erre nem volt hajlandó, nekem kellett itatnom. Aztán a második vagy a harmadik születésnapján, amikor bevittem a szobájába a szülinapi tortát, azt láttam, hogy könnyedén felemeli egy kézzel a poharat, majd ivás után vissza is teszi az asztalra, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Ugyanígy tanult meg járni is, minden előzmény nélkül: aznap, amikor először vittem a bölcsődébe, egyszerűen csak keresztülsétált a szobán. És ugyanígy szokott le az alvórongyról, ugyanígy tanult meg úszni. Vezetni is így tanult meg! Az oktató a haját tépte, és azt mondta, Zsófi reménytelen eset! De miután egyedül, segítség és oktató nélkül ülhetett be az autóba, remek sofőr lett belőle.

Zsófi most is szorgalmasan végigdolgozta a próbákat, megtanult mindent, ami ahhoz kellett, hogy működjön a produkció. Meggyőzte a darabban dolgozó zenészeket, és így persze engem is, hogy igenis van helye az énekesi pályán! A közös munka pedig elindított minket az úton afelé, hogy visszakapjuk egymást. Maradt még bőven tennivaló, de az Egy színésznő lánya segített megtenni az első lépéseket.

Nagyon megmaradt bennem az utolsó előadás. Már majdnem a végére értünk a darabnak. Ott álltunk a színpadon, már csak egy dal volt hátra, amibe valamiért nehezen tudtam belépni, Zsófi segített. És megcsináltuk, eljött a finálé. A darabot úgy találták ki, hogy közben nem néztünk egymásra Zsófival, a rendezői utasításnak megfelelően ekkor pillantottam először a szemébe. A lányom pedig odasúgta nekem: „Te nekem mindig ugyanaz az ember vagy, akár a színpadon állsz, akár otthon vagyunk. Te vagy az anyám.”

Egyszer például Viki olyasmit mondott anyámnak, hogy szerinte nekem nem volt gyerekkorom. (Szülőként biztos nem valami felemelő ilyet hallani!)

Amióta az eszemet tudom, mindig is színpadra vágytam. Úgy éreztem, ha egyszer majd ott állok, megkaphatom a szeretetet, az elismerést, és akkor lehetek csak biztos benne, hogy fontos vagyok, akkor lesz teljes az életem. Nem könnyű ez, ha valakinek olyan árnyékból kell kilépnie, mint amilyenből nekem kellett! Mert én mindig is szerettem volna felnőni anyához, már kicsi koromban ő volt a példaképem.

2010-ben még elképzelésem sem volt arról, merre visz tovább az utam. Nem tudtam még, pontosan mi leszek, csak azt, mire vágyom. Nagyon nehéz három-négy év volt mögöttem. Közben elvégeztem egy grafikai sulit, amit utáltam. Károgós-hörgős metált énekeltem egy underground együttesben, a Cenobite-ban, amiben nem volt semmilyen perspektíva. Másod-, sőt harmadhegedűs szerepet kaptam a Balkán Fanatik zenekarban, ahol néha besegítettem a főénekesnek és a népdalénekesnek. A grafika, a fotózás, a festészet, a zene is foglalkoztatott, azt is el tudtam volna képzelni, hogy ezek mindegyike ott lesz majd az életemben. De nem tudtam, hogyan tudom mindezt megvalósítani, vagy hogy megvalósíthatom-e egyáltalán. Csak abban voltam biztos, hogy jóval többre vágyom, mint ahol tartok. Néha úgy éreztem magam, mintha bezártak volna egy rideg, nyirkos és sötét pincébe. Magányos voltam, lelkileg is és fizikailag is, mert ekkor már külön lakásban, önállóan éltem. Ráadásul ebben az időszakban anyámmal nagyon problémás volt a viszonyunk.

2006-ban keresztülmentem egy durva szerelmi csalódáson, ami után nagyon nagy szükségem lett volna anyára, hogy kisírhassam magam a vállán. Viszont neki is depressziós korszaka volt, szintén egy szakítás miatt. Ezért kénytelen voltam gondoskodni anyapótlékról. Feljárogattam például anya tesójához, Ágihoz, meg anya barátnőjéhez, Eszményi Vikihez. Viki igazi anyuka típus, aki próbált vigasztalgatni. „Jól van, kicsikém, itt egy kis forró, meleg tea, frissen sült kalácska! Ülj le, egyél, igyál, érezd jól magad, mesélj, mi a baj!”

Anyának rengeteg jó tulajdonsága van, és igazán nagyon hálás vagyok, amiért ő az anyukám, de hát akkoriban megváltoztak az igényeim, másra lett volna szükségem, mint amit éppen nyújtani tudott. Ölelésre vágytam, sütire, melegségre, ropogó tűzre a kandallóban. És akkor úgy alakult anya élete, hogy ezeket tőle nem kaphattam meg. Ráadásul rengeteget dolgozott, hol próbált, hol fellépett, soha nem ért rá, amikor felhívtam. Amikor néha felmentem hozzá ekkortájt, minden alkalommal kértem tőle egy pohár tejet. Mintha így próbáltam volna kicsikarni a szeretetét. Eszményi Vikinél viszont soha nem kellett kérni, mindig ott várt a meleg tejecske, ami a lelkemnek is jólesett. Azt éreztem, Viki meghallgat, mint egy pszichológus, és babusgat, mintha a pótanyukám lenne.

Anya és Viki kapcsolatának nem tett jót ez a furcsa helyzet. Egyszer például Viki olyasmit mondott anyámnak, hogy szerinte nekem nem volt gyerekkorom. (Szülőként biztos nem valami felemelő ilyet hallani!) Vikinek persze nem volt igaza, mert igenis volt gyerekkorom, és anya mindent megtett azért, hogy jó gyerekkorom lehessen, de az biztos, hogy másmilyen volt, mint a többieké. Ha valaki egy híres színésznő lányának születik, vagy bármilyen ismert, színpadon álló, képernyőn szereplő ember gyerekének, akkor talán törvényszerűen más lesz a gyerekkora, mint a többieké. Persze lehet, hogy tévedek, és ehhez én is legalább annyira kellettem, mint anya. Én sem voltam egyszerű eset, elismerem.

Sokszor nagyon szerettem volna, ha hétköznapi életet élünk. Olyat, amilyet sokan az ismerőseink közül, vagy az óvodai meg az iskolástársaim. Kis kertes ház, a kertben kutya, közös bográcsozások. Túrázás, sport, együtt a család, papa, mama, gyerekek… Nálunk ez másképp működött. Eszményi Vikiék sem pont ilyen szép idillben éltek, de nekik több jutott a hétköznapi örömökből. Talán azért, mert Viki igazi tyúkanyó. És néha igazából én is egy tyúkanyóra vágytam volna.

Ezekben a rossz években vált szokásommá az is, hogy nem mentem el anya bemutatóira. Nem akartam szembesülni azzal, mennyire nem tartok még sehol, és nemhogy az általam fontosnak tartott színpadokra nem jutok fel soha, de talán a közelükbe sem. És hiába próbáltam úgy viselkedni akkoriban, mint egy jó gyerek. Igyekeztem, de nem ment. Pedig tényleg megpróbáltam. Ha színházba mentünk vagy étterembe, vagy közösen karácsonyoztunk, sírás és ordítozás lett a vége. Úgy éreztem, anya nem ért meg engem, és én sem értem őt. Hányszor kullogtam haza sírva a családi összejövetelekről! Hosszú ideig beleragadtunk ebbe az állapotba, hiába próbálkoztunk mindketten, hogy megtaláljuk a hangot, és újra közeledjünk egymáshoz. „Fekszem, baldachinba zár / A magány – új prédát talál” – írja Bencsik-Kovács Zoltán a Védtelen című Honeybeast-számban arról az érzésről, amikor nincs társad, és a világban is egyedül vagy. Valami ilyesmit éltem át én is ezekben az években. Egyedül voltam lelkileg, otthon és az iskolában is. Nem is magány vett körül, hanem egyenesen kozmikus magány.

Aztán lassanként megváltozott a helyzet. Sors, karma, nevezze mindenki, ahogy akarja. Vagy hívjuk véletlennek. 2009-ben anyával elmentünk Szabó Győző és Póka Angéla darabja, a Tiszta kosz bemutatójára a Thália Színházba. A premieren ott volt Velki Krisztián is, a produkció egyik legfontosabb támogatója, akit onnan ismertem, hogy a Tiszta kosz CD-jéhez én készítettem a borítót. (Végül is csak nem hiába fektettem bele rengeteg munkát, hogy elmondhassam magamról: diplomás grafikus vagyok!)

Mindig is introvertált voltam, de kalandvágyó. Ezért amikor vége lett a premiernek, és azt láttam, hogy Krisztián és Szabó Győző elindul a színpad mögé, szépen utánuk lopakodtam. Látni akartam a díszleteket, a díszletraktárt, a színpadot hátulról. Mindig vonzott minden, mindig egzotikusnak tartottam mindent, ami a színpadhoz kapcsolódott. És ahogy követtem Győzőéket, egyszer csak Krisztián megfordult, észrevett, és váratlanul azt mondta: „Van egy nagyon jó ötletem! Mi lenne, ha csinálnánk egy darabot veled és az anyukáddal?” Én pedig teljesen amatőr létemre rábólintottam az ötletre, és így született meg az Egy színésznő lánya című előadás.

Vicces módon a Balkan Fanatik is szerepet játszott a történetben, ahol, ugye, harmadhegedűs voltam. Ott ismertem meg ugyanis Lepés Gábort, azaz Lepét, a Balkan egyik alapítóját és zenészét, aki szintén részt vett ebben a projektben. Lepe különben nagyon kedves szavakkal biztatott a közös munkára: „Zsófi, ha nem tudod megcsinálni ezt a színdarabot, nyugodtan felejtsd el a színpadi szakmát!” Hát, köszönöm szépen!

Végül anya is beszállt a projektbe azzal a feltétellel, hogy csak minimális mennyiségű szöveget kapok – valahogy úgy érezte, a szövegmondás nem igazán az erősségem. Vagyis az a döntés született, hogy csak rajzolok és énekelek a színpadon, így talán nem égek le. Anyám az ötletelésből is kivette a részét, ami nagyon jót tett a produkciónak, az eredetileg hagyományos színdarabnak induló projekt szép lassan elnyerte a végleges formáját.

Meg kell mondanom, nem ez volt a legprofibb produkció a világon. Nagyon nyögvenyelősen haladtunk, az egész folyamatnak volt valami enyhén műkedvelő jellege. Az is igaz, hogy ha profi darab lett volna, akkor valószínűleg meg sem születik, mert mit is kerestem volna egy profi előadásban? Meg persze én is alaposan kivettem a részem az amatőrségből. Főleg azért, mert miután lelkesen igent mondtam a felkérésre, szép lassan rájöttem, hogy gyakorlatilag mindent menet közben kellett megtanulnom, és itt nem csak a színpadi munkáról van szó. Például az egész hátteret nekem kellett elkészítenem („Zsófi, te úgyis grafikus vagy!”). Szintén a próbák mellett kellett rájönnöm, hogyan tudom animálni a háttereket, bár ehhez azért kaptam minimális segítséget. A darab írója és rendezője, Jaross Viki ismerte a grafikus-animátor Gauder Áront, aki vállalta, hogy tart nekem egy rövid animátori képzést. Ez abból állt, hogy egyszer leültünk vele, megmutatott nekem pár trükköt a programban, és már előre közölte: „Légy szíves, most nagyon figyelj, mert később hiába hívogatsz, nem veszem fel, nem lesz rá időm!”

Én pedig a villámkurzus után nekiálltam megvalósítani az elképzelést, ami ott mocorgott a fejemben. Éjszakákon át dolgoztam a programmal, hetekig, hónapokig rajzoltam, a saját rajzaimból készítettem el az animációt. Szegény kis számítógépem, amelyen akkoriban dolgoztam, még ennél is nagyobb áldozatot hozott az ügy érdekében – ez lett az utolsó munkája. Mert miután elkészítettem az anyagot, és lementettem, a kis, fehér MacBook meghalt. Talán azt gondolta, kösz szépen, ennyi elég is volt neki.

És akkor a színpadi munkáról még nem is beszéltünk. Jaross Viki icipicit túlbonyolította a dolgokat, játék közben vagy ötven dolgot kellett fejben tartanom minden egyes pillanatban. Karakterem, az énekes-grafikus lány huszonvalahány tollat használt, és hogy még egyszerűbb dolgom legyen, valamiért kesztyűben kellett rajzolnom. Vagy például az előadás során egyszer rá is kellett gyújtanom egy rendes, valódi cigarettára, ráadásul gyufával. Mindez elég komoly kihívást jelentett nekem, hiszen egyébként életemben nem dohányoztam. Vagyis ezt a műveletet is meg kellett tanulnom, és még arra is figyelnem, hogy véletlenül se tüdőzzem le a füstöt. Ugyanis a cigarettaszüneteket egy-egy Cserháti- meg Katona Klári-dal közé iktatták be. Szóval, ha véletlenül félremegy a füst, akkor abból már nem lesz éneklés, részemről nagyjából vége az előadásnak. Tehát nagyon megtisztelő volt, hogy felkértek, és nagyon szerettem is ezt a munkát, de irgalmatlan mennyiségű energiát kellett belefektetnem.

A sok erőfeszítés ellenére a darab gyakorlatilag megbukott, összesen csak hétszer adtuk elő. Többször úgy kaptam meg a gázsimat, hogy anya fizetett ki, mert nem merte bevallani, hogy hónapok múlva sem érkezett be az ígért pénz. (Ami egyébként egyáltalán nem volt csillagászati összeg. Sőt.) Hab a tortán, hogy időközben a Balkan Fanatikból is kirúgtak azzal az indokkal, hogy nem mutatok elég jól, nem vagyok elég nőies, és táncolni sem tudok.

Vagyis szakmai szempontból megint egy helyben topogtam. Úgy éreztem magam, mintha egy időre kiengedtek volna a szabad levegőre, és utána megint ott találtam volna magam a pincében. Akadt azonban egy nagyon nagy különbség – ugyanis ez már nem ugyanaz a pince volt, mint a régi börtön, sok minden megváltozott benne: kicsit otthonosabb lett, volt már áram, kis fény és némi fűtés is. Vagyis hiába nem hozta meg a nagy áttörést az Egy színésznő lánya, mégis új utat mutatott, amelyről azóta sem tértem le. (Lepe, még egyszer köszönöm a biztatást!)

És hogy miért éreztem magam hirtelen otthonosabban a világban? Többek között azért is, mert alapvetően formálta át a viszonyomat anyámmal az Egy színésznő lánya. Egyetlen produkció erejéig egy színpadra kerültünk, és én megértettem, milyen kemény is igazából egy próbaidőszak, amiből neki már bőven kijutott. Sokat jártam korábban is színházba, de kívülállóként nem érthettem meg, valójában mennyi robotolással jár ez a szakma. Arra is rájöttem, hogy anyára nagyon lehet támaszkodni a színpadon, nemcsak nekem, hanem másnak is. Jó vele dolgozni, mert precíz és végtelenül szorgalmas. Persze sokat kellett csiszolódnunk, de végül egymásra találtunk, és kimásztam a korábbi, nyomorult állapotomból. A magány sem volt kozmikus többé.

A több hónapos hajtás után számomra a legemlékezetesebb az utolsó előadás maradt, a hetedik, ekkor játszottunk a leglazábban és a legjobban. Talán mert felszabadultunk a tudattól, hogy kész, vége, megcsináltuk. És amikor ott álltunk a darab végén a színpadon, akkor fogalmaztam meg magamban, mi is történt most velünk igazából: huszonhárom évesen végre megszületett bennem az ősbizalom anyám iránt.