© Mező Gábor, 2025

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

A szöveget gondozta Rusznák György

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978 615 670 260 9

ELŐSZÓ

Mező Gábor első sporttémájú könyvét olvasva egyre erősödik bennem a meggyőződés, hogy létezik egy párhuzamos magyar futballtörténet, amely a diktatúra idején rejtve maradt még a leglelkesebb szurkolók előtt is, hiszen rejtegették előlünk. Ami ennél is döbbenetesebb: a rendszerváltás után harminc év sem volt elég, hogy a helyükre kerüljenek a dolgok. Persze, tudom, nincs ez másként a nagypolitika, a rendszerváltozás fősodrának históriájával sem, ott is szinte minden másképpen van, mint ahogy az emberek hitték, ahogy beadták nekik, nagyjából ugyanazok, akik 1990 előtt is mindent meghatároztak. Nem mellesleg, ezügyben is Mező Gábor az egyik, aki számos fontos témát felgöngyölített az átmentett hatalomról, befolyásról, vagyonról, ízlés- és véleménydiktatúráról. Mit csodálkozunk hát, ha egy olyan részterületen, mint a futball, még lassabban tisztul a kép? Nos, azért különös mindez, mert a csúcsfoci világa nemzetközi, jól dokumentált és az eredmények révén sok tekintetben objektíven megítélhető.

És mégis. Ha jobban megnézzük, nekünk jószerével már 1945-től (de még inkább 1949-től, majd 1956-tól) egy szigorúan megszűrt, vasfüggöny mögé zárt, belterjes labdarúgás jutott, amelyről mi magunk sem igen tudtuk, hogy csak a másodvonala a nagy magyar futballkultúrának. Amelynek egy része persze már Trianonnál a határokon kívül rekedt, másik részét elüldözték vagy elmenekült.

Hát nézzük meg kicsit közelebbről. A legsikeresebb, BEK-győztes magyar edzők neve még ma sem közismert idehaza. A végleg 1948-ban emigráló, a régi, kávéházi futballból kinövő, magyar–zsidó Guttmann Béla kétszeres győztes a Benficával 1961-ben és 1962-ben, jószerével teljes hazai elhallgatással. A kolozsvári Kovács István is kétszer nyert BEK-et a nagy Ajaxszal, ide legfeljebb a román Stefan Kovacsként szivárgott be a neve, ahogyan a ma is Nagyváradon, a mai határtól pár kilométerre élő Jenei Imrét is csak a legtájékozottabbak ismerik, ő a bukaresti Steauával nyerte el a legrangosabb klubtrófeát. De mondok mást. Az ötvenes évek elején, amikor a közhiedelem szerint a csúcson volt a magyar futball, már egy válogatottra való klasszis futballista és megannyi nagy edző hagyta el Magyarországot. Az 1949-ben illegálisan, kalandos körülmények között távozó Kubala László már a Barcelonában ontotta a gólokat, és őrjítette meg a nézőket, akiknek Európa legnagyobb stadionját, a Camp Nout a szőke magyar–szlovák csatár miatt kellett felépíteni. Nyers István már megérkezett Franciaországból Olaszországba, hogy például napokkal a 6:3 előtt egymaga három gólt szerezzen a Milan elleni városi derbin az Inter színeiben. A magyar közvélemény és a magyar futball számára természetesen nem létezett, jóllehet az Aranycsapattal egy időben, egy párhuzamos univerzumban, az olasz profi fociban a sztárok sztárja volt. Csakúgy mint ugyanekkor Újlaki József Franciaországban. A régi nagyok közül Sárosi György, Zsengellér Gyula sincs már az országban, utóbbi a kolumbiai úgynevezett kalózligában keres milliókat olyan társakkal, mint Alfredo Di Stéfano, a futballtörténet egyik legnagyobbja, Puskás későbbi madridi csapattársa. A magyar futball első ötven évének első számú óriása, Orth György is messze jár, s gyakorlatilag nem létezik többé a hivatalos Magyarország számára (nem tudom kihagyni a sztorit, miszerint a perui válogatott szövetségi kapitányaként, később, már a római olimpián 1960-ban a magyar csapattal találkozva, így sóhajtott fel a fiatal Albert Flórián játéka láttán, hogy „de jó lenne, ha ez a fiú nálunk játszana”, s a csodálkozóknak világossá tette, hogy a „nálunk” nem Perut, hanem az MTK-t jelentette számára még akkor is…). És amibe Mező Gábor olvasásáig én sem gondoltam bele: közben, az ötvenes évek elején két olyan klasszis, mint Raduly József és Avar István a Gulag-bajnokságban játszik hétről hétre, nagyjából az életéért, valahol a Kaukázusban. De a magyar bajnokságból is eltűnt 1949 tavaszán egy fél csapatra való klasszis játékos, amikor a lefülelt disszidálási kísérletük nyomán internálták Lóránt Gyulát, Egresi Bélát, Kéri Károlyt és másokat, csupa válogatott játékost, s az Andrássy út 60-ban hallgatták ki Grosics Gyulát.

Ideje tehát elfelejteni azt a túlságosan is közhellyé vált, valójában hamis állítást, hogy a magyar futball a Rákosi-rendszerben jutott a csúcsra, akkor volt a legerősebb. Nem így volt. A vb-ezüstöt 1938-ban Sárosiék is hozták. Az olimpiai aranyakat az álamatőr magyar válogatottak 1964-ben és 1968-ban is megnyerték az amatőröknek kiírt tornákon. A Rákosi-korszak éppen hogy elvette az igazi kiteljesedés lehetőségét attól a magyar futballtól, amely pedig készen állt a legnagyobb feladatokra, a világbajnoki cím akár többszöri elhódítására is.

Amikor azt hallják, hogy az ötvenes években a kommunista diktatúra a „tenyerén hordozta” a sportolókat és a futballistákat, akkor azonnal jusson az eszükbe Szűcs Sándor – Mező Gábor által is tárgyalt – brutális kivégzése. Azért kellett a meggyilkolásával példát statuálni, hogy megállítsák a fent már említett klasszisok menekülése után az újabb disszidálásokat. (Azt a felismerést is Mező Gábornak és kötetének köszönöm, hogy a kommunista diktatúrákra jellemző végtelenül groteszk módon az Újpesti Dózsának nem „csak” a válogatott játékosait végezték ki, börtönözték be, de volt, hogy az elnökét is… Hiszen a mindenkori rákosista belügyminiszter felügyelte az immár a rendőrséghez tartozó klubot, és Rajk Lászlót felakasztották, Kádár Jánost lecsukták, Zöld Sándor a családját is kivégezve öngyilkos lett közülük…)

A virágzó profi futballéletet a szovjet sportrendszert agresszívan bevezető kommunisták burzsoá csökevénynek kiáltották ki, államosították a sportklubokat is, erőszakosan megváltoztatták a nevüket, a címerüket, a színüket, a játékosállományukat, felfoghatatlan és jóvátehetetlen károkat okozva a magyar labdarúgásnak. Amikor aztán a Szovjetunió belépett a sportvilágba, felismerve, hogy kitűnő terepe lesz a hidegháborúnak, a magyar kommunistáknak kapóra jött és felértékelődött számukra a két háború közöttről érkező rendkívüli tudású sportolói és edzői garnitúra, s így érkeztünk el a rekordszámú, 16 magyar aranyérmet és a mieinknek az éremtáblázat 3. helyét hozó helsinki olimpiához 1952-ben. De ha nem hal meg Sztálin 1953 tavaszán, meggyőződésem szerint senki sem merte volna engedélyezni az „imperializmus” fellegvárában rendezett, végül is történelmi magyar 6:3-as győzelmet hozó angol–magyar „barátságos” mérkőzést.

A világverő magyar futballt a hatalom - az akkor csúcspozícióban lévő Farkas Mihály cezaromániája miatt is – egy darabig használta, mint igen hatékony propagandaeszközt, de az első komoly vereség, a világbajnoki döntő – súlyos vezetői hibák miatti - elvesztése után el is engedte, le is ejtette a magasból az Aranycsapatot 1954-ben. Ennek jelképe az 1953-ban félkészen nagy csinnadrattával átadott, de aztán soha be nem fejezett Népstadion. 1956 és a legnépszerűbb, legjobb játékosok emigrációja után a foci még kellemetlenebb, még ijesztőbb téma lett a minden tömeges, nemzeti büszkeségre okot adó megmozdulástól irtózó Kádár-rezsimnek. Maga Kádár is viszolygott az egész témától, az Aranycsapat legnagyobb sikerei idejére éppen pártbéli riválisa, a „futballminiszter”, Farkas Mihály mesterkedése nyomán kerül börtönbe, hogy aztán a Csodacsatár című játékfilm révén már az új, kádári, futballellenes narratívát hirdesse meg, egyszersmind leszámoljon Farkas Mihály nevetségessé tett focis lázálmával.

Különös balszerencsénkre a futballt közben éppen ezekben az években forradalmasította Nyugat-Európában a televízió. Amíg mi világelsőkből lassú pusztulásra ítéltettünk, másutt robbanásszerű fejlődések indult a sportág, hatalmas új bevételekkel. Ahhoz, hogy megértsük, miként lettünk jó fél évszázad alatt az egyik legjobból az egyik legrosszabbak a fociban, ismernünk kell azokat a jelenségeket, amelyekről Mező Gábor ír. És ahogyan más kutatási területein is éppen csak elkezd felfejteni egy-egy szálat, megpendít egy-egy témát, kiderül, hogy ott további alapos kutatásokra lenne szükség, mert újabb és újabb ismeretlen összefüggések tárulnak a szemünk elé.

Annak a párhuzamos magyar futballtörténelemnek az összefüggései, amelyet még most is csak felületesen ismerünk, de amelyről egyre inkább bebizonyosodik, hogy az volt az igazi, az érdemi, a világraszóló, s mi itt, a vasfüggöny mögött éltünk egy alternatív, beszűkült, hazug „valóságban”. Hát, Gábor, sok munkánk lesz még, de muszáj volt végre valahol elkezdeni…

Szöllősi György
sportújságíró, a Nemzeti Sport főszerkesztője

BEVEZETŐ

Az idén elolvastam Jimmy Burns Maradona című könyvét. Színvonalas, szórakoztató szöveg a világfutball egyik legzseniálisabb játékosáról. Olvasmányos, komoly kutatásra épül, de igencsak elfogult. A szerző kritizálja a fiatal Maradonát, amiért társaival együtt az „arcát adta” ahhoz az argentin válogatotthoz, amely – Burns meglátása szerint – a nyolcvanas évek közepén az ottani diktatúrát testesítette meg, így ezzel a zseni is legitimálta a rezsimet. A brit származású Burns valójában igen igazságtalan, ír a Falkland-szigetekért az argentinokkal vívott háborúról, de nem tér ki arra, hogy egyáltalán mit keresett ott ez az addigra már széthulló egykori gyarmatbirodalom. Azaz: Nagy-Britannia.

Érezhető a birodalmi gőg: Közép-Európában erre még érzékenyebbek vagyunk. Egy sportkönyv keretén belül ismét egy nyugat-európai akarja megmondani, hogy miben hibázott a távoli, fiatal, dél-amerikai Maradona. Ráadásul ismét elmaradt az önreflexió, a tükörbe nézés: ezen a szálon haladva Burns egy olyan országot, illetve egykori gyarmattartót képvisel, amely kiszipolyozta a fél világot, elképzelhetetlen kegyetlenségeket elkövetve mindenféle. Nem beszélve arról, hogy még a hatvanas években is voltak gyarmataik, ezen az alapon a ’66-os világbajnokok is – minimum – kollaboránsok. A sokat vitatott győztes góljukkal együtt. Ez persze baromság. Az élet – és a futball – ennél sokkal bonyolultabb.

A bevezető nem céltalan, Maradonáról, illetve Burns fejtegetéséről az Aranycsapat jutott eszembe. Az ottani is szörnyű rezsim volt, de mit adtak azok a játékosok a nemzetnek: örömöt, boldogságot, reményt. Nem erről szólt az Aranycsapat története?

Képzeljük el, hogy ma a magyar válogatott a világ messze legerősebb, legzseniálisabb csapata. És közben megtört, megfélemlített, látszólag aranyéletet élő, de bármikor letartóztatható, erőszakkal beszervezhető, megalázható játékosokból áll. Van olyan tagja, aki pár éve még a kegyetlen politikai rendőrség kényszerrel besorozott tisztje volt. Egyik csapattársát korábban internálták, a másikat letartóztatta, majd elengedte ugyanaz az „államvédelem”. Másokat erőszakkal „raboltak el” szeretett klubjukból, egyikükből később besúgót „kreáltak”. Volt társuk, akit már a nagy sikerek idejére kivégeztek, más, túlélve a szovjet kényszermunkatábort, nemigen tetszett a rendszerhű szövetségi kapitánynak, így nem lehetett válogatott. Voltak, akik még időben elmenekültek az országból, mások pedig hiába voltak világklasszisok, nem volt esélyük bekerülni a nemzeti csapatba. Ez (is) volt az Aranycsapat.

Világklasszisaink papíron mind „kommunisták” voltak, „rajongtak” a kegyetlen diktátorért, Rákosi Mátyásért, legalábbis erről kellett nyilatkozniuk, ezt kellett mímelniük. Ha győztek, akkor az a kopasz sztálinista és a diktatúra sikere volt. Fizetésüket egy szóbeli alku szerint csempészéssel egészíthették ki, de éppen ez volt a rezsim egyik fegyvere is ellenük: azt buktatták le, akit akartak. Nem volt kivétel – talán csak Puskás Ferenc volt védett személy, mert annyira közismerten és nyilvánvalóan ő volt a legjobb, a világfutball egyik legkiválóbb játékosa –, az édesanyja által papnak szánt, mélyen vallásos és konzervatív (így némi szójátékkal „halmozottan »ellenséges« helyzetű személy”) Grosics Gyulával is könnyedén példát statuáltak, pedig a világ egyik legjobb kapusa volt akkoriban. A nagy győzelmek idejére barátaik, csapattársaik egy része már régen elhagyta az országot, egyesületeik neveit, színeit, múltját elvették, őket ide-oda rakosgatták.

Közben az egész ország, az egész nemzet rettegett. Egy idő után már a rendszer működtetői, Kőműves Kelemenjei is féltek. Hiába áldozták fel akár családtagjaikat, testvérüket, barátaikat az árulás oltárát építgetve, Rákosiék újabb és újabb ellenségeket találtak, a fasiszták, a kisgazdák, a kulákok, a papok, az arisztokraták és a szociáldemokraták után ők maguk következtek. Hiszen a negyvenes évek végén már saját testéből „falatozott” a szörnyeteg, már bárkiről kiderülhet, hogy áruló. Az embereket kifosztották, bebörtönözték, a Gulagra vagy Kistarcsára hurcolták, a gyárakat, családi boltokat, kisüzemeket elvették. Einstand – üvölthette volna a propaganda, és valóban vittek mindent, amit lehetett, aki ellenállt, azt lejáratták, agyonverték, bebörtönözték, elüldözték. Közben őrült ötéves tervektől, beszolgáltatástól, kitelepítéstől, padlássöpréstől szenvedett a magyarság, a német származású magyarok jelentős részét egyszerűen elüldözték, mindezt úgy, hogy a válogatott legnagyobb csillaga maga is sváb származású volt.

Ugyanő, azaz Puskás hiába rohant az anekdota szerint a Honvédot irányító főkáderhez, Farkas Mihályhoz, hogy valahogy megmentsék társukat, Szűcs Sándort, az Újpest klasszisát kivégezték. Később látni fogjuk, hogy a játékos „feláldozhatóságát” valószínűleg pontosan lemérhették, a középső védő ekkor már nélkülözhető volt az Aranycsapat szempontjából, megölésével viszont mindenkinek üzentek. Ezért „kellett” írókat, színészeket is bebörtönözni, hogy lássa az ország: nincsenek kivételek. Vagy beállsz a sorfalba, vagy meghalsz, jobb esetben összetörünk.

Az Évszázad gólvágója, Deák Ferenc csak úgy úszta meg a börtönt, hogy a Ferencvárosból az ősellenséghez, az Újpesthez igazolt, amiért sok fradista örök életre árulónak tartotta. Ő maga, majd özvegye csak később mondhatta el a közvéleménynek (már aki olvasta, hiszen ezeket a híreket akkoriban még nem vették át a lapok, a még nem létező portálok), hogy valójában mi történt. A sötétség, akár egy lepel az egész országot befedte. Együtt fulladt, kapkodott levegőért a magyarság. Bárkit, bármikor, bármiért elvihettek. A jóbarátok ekkoriban kétszer kopogva üzentek egymásnak, „nem az ÁVH, hanem én érkeztem meg az ajtód elé”. Nálunk nem a postás, hanem a tisztességes emberek csengettek kétszer, hogy ne kapjon szívrohamot valamelyik öreg a lakásban. Közben ragályos betegségként terjedt a csengőfrásztól való félelem, hányan álmodták azt, hogy eljönnek értük, miközben ez tényleg megtörtént a valóságban? Arra ébredtek, hogy tényleg az ajtóban állnak azok a sötét arcú, bőrkabátos emberek. Előbb feljelentésekre, majd jelentésekre kényszerítették azokat, akiket lehetett vagy erre amúgy is önként jelentkeztek, hogy később a szemünkbe vághassák: a házmesterek népe vagyunk.

Dehogy. Egész Közép-Európát tönkretették, megmérgezték ezzel.

Közben nagy nehezen, szovjet engedéllyel megszervezték az Évszázad mérkőzését, éppen az említett britek, az egykori világbirodalom, a játék „szülőatyjai” ellen. Nyilvánvaló, hogy Sztálin halála is kellett a meccshez, miután a szörnyeteg kimúlt (halála előtt még orvosperekre – ezek más néven cionista, azaz zsidóellenes perek voltak – készült, szórakoztató, hogy talán éppen az általa üldözött, letartóztatott doktorok segíthettek volna rajta, az összeesküvés-elmélet szerint a halálát is „ők” okozhatták), már összehozható a mérkőzés. Utólag, a kései memoárokban és interjúkban persze a sok-sok kommunista már mind magához söpörte volna, kisajátította volna a 6:3 sikerét, „kérem, én voltam az, aki ezt összehozta”. Nem. Dolgozhattak, süröghettek, sündöröghettek akármennyit az elvtársak, végül a rezsim engedélye, pecsétje kellett, egészen pontosan azé a Nagy Imréé (is), aki a szovjet változások után (Sztálint Hruscsov követte) Rákosi Mátyás helyére ülhetett. Hiszen az egykori „pajtást” – aki nem a Haza, hanem a kommunisták bölcse volt – leváltották, lecserélték, ezután frusztrált sztárjátékosként szervezkedett az öltözőben. Majd a szovjet száműzetésben.

A propaganda közben végig üvöltött, a győzelem kötelező, a pártért, a Szovjetunióért, a kommunizmusért. De mi lesz akkor, ha kikap a csapat? Mi történik Budapesten? Mit reagál az elnyomott, megfélemlített, megtört, kerék alatt nyögő lakosság, ha még a futballsikert is „elveszik” tőlük? Helsinki, az olimpia remek „országimázsnak” bizonyult. A magyar sport – miután a sikerek alapjait még a Horthy-rendszerben lerakták – 1948 után ismét meghódította a világot. Szintén szovjet engedéllyel. A kommunista ember, a világ proletárja továbbra sem egyesült, viszont győzelmeskedett, Rákosi és a többiek szinte véresre tapsolták a tenyerüket. Ez igen, nemcsak a világ legjobb szövőnői és krampácsolói, de a legzseniálisabb ökölvívó, tornász és úszó is a „miénk”, vagyis természetesen az „övék” voltak. Bevált, hogy a Nagy testvért, a Főnököt, azaz a Szovjetuniót követve a kis csatlós is elindult az olimpián. Bár végül sajnos az „imperialistákat” (az Egyesült Államokat) nem sikerült megelőzni, a dobogó alsóbb része azért szívderítő látvány volt: második a Szovjetunió, a harmadik Magyarország. Tizenhat arany, köztük Puskáséké, de ott van a legenda, Papp László is. Papíron természetesen ő is a diktatúra egyik arca, de valójában? Tudja, mi történik az országgal, a hazájával és az emberekkel, de mit tehetett? Annyit, hogy győz. Aztán újra. Örömöt nyújt a kifosztott, megalázott, megbélyegzett magyarságnak. Ezt tette az Aranycsapat is. Tartotta a nagyszüleinkben, szüleinkben az erőt.

Futballhősök a 6:3-as meccs előtt: Puskás, Grosics, Lóránt, Hidegkuti, Buzánszky, Lantos, Zakariás, Czibor, Bozsik, Budai II., Kocsis. (Fotó: Fortepan, ad.: Kovács József)

ÁLMOK

Egy lehetséges világban, egy párhuzamos történetben Papp Laci egy ütéssel leszedhette volna Rákosi fejét, amit Puskás egy finom mozdulattal felvarr a kapu felső sarkába. Repül a nehéz tekegolyó, ki tudja, hol áll meg? „Játszóteret csináltam az etetőjéből” – mondaná a sorozatbeli Papp Laci (aki a valóságban sohasem élt vissza az erejével) az amerikai fotósnak, aki az éppen bevonuló sereget kíséri. Közben, ahogyan A tanú viccében, maga Truman elnök úr érkezik fehér lovon. Vagy Horthy Miklós hazatér az emigrációból. Papp Laci kacsintós képe a Time címlapjára kerül, Sztálin dühödten tépi szét, ezzel a toporzékolós mozdulattal mintegy lemondva Magyarországról is, amely végre valóban felszabadul, és az Egyesült Államok is szokatlanul nagylelkű, sem kifosztani, sem gyarmatosítani sem próbálja a célországot. Sőt, Washington vissza nem térítendő hitelt biztosít, a kalapba összes nyugat-európai „testvérországunk” bele-belepakol, a hatvanas évekre játszva utol is érjük Ausztriát.

Addigra Papp Laci már rég háromszoros olimpiai bajnok, és persze profi világbajnok is. Bár hatalmas villája van Nizzában és Los Angelesben, mégsem költözik el, ahogyan Puskás, Kocsis, Czibor is itthon él, már kétszeres világbajnokként. A Kispestre visszakeresztelt Honvéd továbbra is a világ legerősebb csapata, bár Kocsis és Czibor visszaigazolt a Fradihoz, utóbbi csak két BEK-et nyert, míg a hatvanas években a Kispest, az én többnyire szomorkás hangulatban szeretett csapatom már háromnál jár.

Biszku Béla, Nagy Imre, Kádár János és a többiek börtönben, kiszabadulásuk után saját kérésükre a Szovjetunióba távoznak, ahol szépen, rendben, az eszme szabályrendszere szerint sorra elhaláloznak. A pályaudvaron Sulyok Dezső és Kéthly Anna búcsúztatja őket, az erről tudósító cikk címe az egész világot bejárja.

„A soha viszont nem látásra!” – olvassa a Magyar Nemzet címlapján Aczél György vegyesbolti eladó, majd leszeli a párizsit Hoffman Géza gyári munkásnak1, akitől így már senki sem kéri meg, hogy külön előadásban járassa le a „már semmire sem jó” Albert Flóriánékat a tévében.

Persze, így is lehetett volna, vagyis dehogy: valójában nem létezett más forgatókönyv, ezt legkésőbb ötvenhatban megtanulta a magyar nemzet. A valóságban Magyarország egy Vasfüggönnyel elzárt börtön volt, és ’53, majd ’56 után még igen sokáig az maradt. Aki nem menekült el vagy halt meg, annak meg kellett tanulnia élnie, túlélnie. Mivel a sajtóból, a rádióból csak a propaganda harsogott, íróink, költőink (már akik itt maradtak és megszólalhattak, egyáltalán meg akartak szólalni) fertelmes szövegeket, Rákosinak, Sztálinnak, esetleg egy hős vájárnak címzett kínverseket írtak, belátható, hogy így nem sok öröme maradt az átlagembernek. Bekapcsolhatta a megszállt Rádiót, hogy egy zseniális sportriporter – és közben beszervezett ügynök – tüzes közvetítését hallgassa a világ legjobb csapatáról. Vagy ha tudott, kimehetett a stadionba, a stadionokba.

Mit jelentett akkoriban a futball, az Aranycsapat? Legyünk közhelyesek, de igazak: mindent. És feltehető, hogy ezek a világklasszisok csak a pályán lehetettek szabadok. Bár óriási teher volt rajtuk, mégis meg merték húzni a cseleket, a végletekig kijátszották a helyzeteket, posztjukat, helyüket állandóan felcserélve, már a totális futball ideje előtt totális futballt játszva. És folyamatosan előremenekülve. Emlékszünk a Menekülés a győzelembe című náciellenes filmre? Sorsszerű, hogy éppen Magyarországon forgatták. Annak az MTK-nak a pályáján, amelyet Rákosiék idején Vörös Lobogónak és Bástyának is neveztek, és pár évig a politikai rendőrség, az ÁVH együttese volt. Péter Gáborék csapata. Menekülés a győzelembe – ezt vitték végbe Puskásék 1953-ban, és erre készültek 1954-ben is. A vereségből így lett végül nemzeti tragédia. Mert mindenünk ott maradt. Széttört álmaink.

OLLÓK

Két meghatározó ollózásra is emlékszem fiatalkoromból. Mindkét mozdulat a pálya közepén történt, azt sem tudom, hogyan folytatódott a két akció. Nem ezért voltak jelentősek: a váratlanságuk miatt. Én úgy nőttem fel, hogy a magyar futball („magyarfoci”) bűnrossz, valóban az volt, és persze rátettek erre a hangulatra az újságírók is (a savanyú Hegyi Ivánok, a provokátor Gyárfás Tamások, a Bocsák Miklósról, Lakat T. Károlyról ismert Sport Plusz gárdája, s persze a többiek), meg a kommentátorok is. Volt mire panaszkodni: labdarúgásunk a kilencvenes évek végére, a kétezres évekre valóban gyalázatos színvonalú volt, nem is elsősorban a játéktudás, hanem a hozzáállás miatt. Rothadt volt az egész rendszer. Ha a Kádár-rezsim egyik szimbolikus alakja a piás munkás volt, aki még a tej szállítására szolgáló fémedényben („Egy pohár tej, tiszta fej”) is szeszes italt csempészett be a gyárba (apám mesélte, hogyan zörögtek ezek a jellegzetesen szocialista kellékek), akkor a kilencvenes éveké a lötyögő, örökké másnapos, vagy annak kinéző futballista. Mondjuk a borostás, idő előtt kiégő Tököli Attila. Közben az egyesületek élén sokszor a legelképesztőbb kinézetű és karakterű magyar és külföldi szélhámosok trónoltak, az emberek már örültek egy-egy kevésbé mohó volt téeszelnöknek vagy mezei kóklernek, mert rosszabb esetekben filmvászonra illő keselyűk és héják vitték (el) a klubok maradékait. És főleg beépítették a privatizált, jórészt elkótyavetyélt futballpályák hűlt helyeit.

Ennek ellenére gyerekként, majd kamaszként én is kitartóan követtem az enbéegyet, ezt a később bohócligának keresztelt sorozatot, azok közé tartoztam, akik azt hitték, hogy a Tököliből, a Tökölikből lesz „valami”, pedig már akkor eldőlt, hogy nem, amikor a csatár összeveszett az emigrációból hazatérő profival, a kissé összeférhetetlen, „sprőd”, ám annál következetesebb zsenivel, Varga Zoltánnal. Még „Töki” pályafutásának elején, Dunaújvárosban, ahol később a csapat „ragyogó csillaga” lett. Utólag döbbentem erre rá, már arra a pillanatra, amikor a támadó sorsa eldőlt, hiszen akkor, fiatalon én is csodáltam a játékát. Bár Tökölit talán az a méltatlan pofon törte meg végleg (hazai pályán, egy zöld-fehér „szurkoló” ütötte meg, miután nem sikerült legyőzni a Debrecent, és ez a bajnoki címbe került), pályafutása kudarcát (mert a keresett milliók, a válogatott szereplések ellenére kétségtelen keserű az összkép) csak magának, illetve a közegnek köszönhette. Fantasztikus játékos lehetett volna, igazi sztár, hiszen született befejező csatár volt. Így pedig a bohócliga csillaga lett, itt, Vadkeleten, azon a színvonalon és abban a mocsárban, amelyben az Illés Bélák a „Legnagyobb királlyá” válhattak. Utóbbitól persze ne vegyük el: itthon valóban uralkodó volt.

Szóval az olló. A kilencvenes években a Pécs egyik meccsét néztem, amikor „felfedeztem” magamnak egy fiatal, elképesztően ügyes játékost. Viszonylag ismeretlen volt, de egyszer csak fogta magát, hanyatt vetődött, és ollózott egyet. Nem kapura, ha jól emlékszem, a pálya közepén történt, de teljesen meglepődtem. Úgy rémlik, hogy felébredtem az éber szundikálásból. Mi, a megkésett, a jórészt már Détáriékról is lemaradó generáció nem nagyon láttunk ilyesmit, főleg nem egy fiatal magyar gyerektől. Nekünk a jugoszlávok elleni 1–7 (összesítésben 1–12) jutott. És Csank János. „Mit mond majd a szünetben a fiúknak?” – szólt az anekdota. – „Azt biztos nem, hogy csak így tovább.”

Már akkor gondoltam, hogy ebből a pécsi futballistából lesz valami. Aztán a Fradiba igazolt, a többi úgymond történelem. Máig ő a kedvenc magyar játékosom: Gera Zoltánnak hívják. És ki tudja, mire viszi (feltehetően világklasszis lesz), ha nem szipuzza, lődörgi át a fiatal éveit. De ő legalább pár év múlva, akár a tékozló fiú megtért, hívő lett, nemcsak az Istenben, de a munkában, a becsúszásokban, az akaratban is hinni kezdett. Technikai tudásán kívül ezért imádtuk annyian.

A másik említett ollózást akkor láttam, amikor letöltöttem magamnak az ’54-es magyar–uruguayi mérkőzést. Az is jelzésértékű, hogy a kisfilmet illegálisan szereztem meg akkoriban, de jóval fontosabb, hogy teljesen elképedtem. Persze, rengeteget olvastam, hallottam erről a meccsről addig, de nem láttam belőle szinte semmit sem. Valahogy úgy képzeltem el Puskásékat, mint a Régi idők fociját, filmszerűen, kicsit kabarésan, börleszkesen, nagyon lassú futballal. Ez a mozdulat ezen a meccsen sem volt sorsdöntő, és nem Puskás, hanem a válogatott talán második legnagyobb csillaga (Bozsik lehet még versenyben, ezt a vitát sem az én tisztem eldönteni), Kocsis követte el. A „Kocka”. Én akkor, azt a mérkőzést végignézve értettem meg végérvényesen (és nem Puskás ’53-as góljánál, ahogyan annyian), hogy ez a válogatott tényleg eszméletlen jó volt, és „nem csak” a saját idejében volt kiemelkedő, minden korszakban az lenne.

Szegény Kocsis cseppet sem mellesleg az Aranycsapat egyik legtragikusabb sorsú játékosa volt. A kommunizmusban természetesen jórészt tabutéma volt, hogy örökké fradista maradt, és rettenetesen nehezen élte meg, amikor kiszakították az egyesületéből. Ráadásul hiába volt az ’54-es vébé gólkirálya tizenegy góllal, mindig Puskás árnyékában élt, futballozott (ahogyan tulajdonképpen mindenki), úgy, hogy mind a negyeddöntőben, mind az (említett) elődöntőben duplázott. (A sérült Puskás persze nem játszott). Aztán ötvenhat idején annyi játékossal együtt ő is elhagyta a hazáját, illetve nem tért haza. Sokáig katonaszökevényként körözték, állambiztonsági dossziét vezettek róla, megfigyelték.

„Kocka”, azaz Kocsis Sándor (1949). (Fotó: Fortepan, ad.: Kovács Márton Ernő)

Ha nincs a szabadságharc, nyilván az ő sorsa is máshogy alakul, talán ő lett volna a csapat szupersztárja az elhízott, ötvennégy után – saját személyes kultuszának is rabul esve, illetve a beteljesedés pillanatában elbukva – visszaeső, és e nem létező időfonál szerint itthon „talpra sem álló” Puskás helyett, de nem így történt. Amíg a gúnyosan Puskás „Fröcsinek” (hogy még kedves becenevét is elvegyék, bemocskolják) hívott világklasszis hihetetlen elszántsággal, hosszú időre a valóban kedvelt borról is lemondva a Real Madrid egyik legnagyobb csillaga lett, Kocsis, bár a Barcelonában is sikeres volt, valahogy mégsem élhette át ugyanezt. Más karakterek is voltak. Ismertek Kocsis személyiségjegyei – csöndes, visszahúzódó –, és élettörténetét látva elkeseredésre, depresszióra is hajlamos személyiség lehetett, illetve azzá vált. Valahogyan – ahogyan mondjuk Varga Zoltán – mindig magányos alak, főleg az imádott, a rajongást napfényként magába szippantó Puskáshoz, illetve (Varga esetében) Albert Flóriánhoz képest. Főleg idegen földön. Kocsis, ahogyan Puskás és Czibor, borzasztóan szerette a hazáját, mindig visszavágyott, és mintha képtelen lett volna arra a laza, spanyolos életvitelre, amihez két társa végül sokkal jobban alkalmazkodott.

Kocsis negyvenhét évesen halt meg, súlyos betegséggel küzdve vagy kiesett vagy kiugrott (vagy kilökték) a kórházi ablakon, jellemző, hogy még ezt sem tudjuk pontosan. Azok közé tartozott, akik végig úgy érezték, hogy üldözték őket. Egy rab, aki fogolynak „képzelte” magát. A Kádár-rezsimben sok valóban célkeresztbe vett, „megcsócsált” állampolgárról mondták azt a rendszerhű orvosok, hogy „üldözéses paranoiában” szenved. Attól féltek, ami valóban megtörtént velük. Akit aztán tudtak, be is vittek egy rövidebb-hosszabb orvosi, pszichiátriai kezelésre, hogy végre elhiggye, a Legvidámabb barakknál nincs felemelőbb otthon. Kocsis sem véletlenül nézett annyit hátrafelé, „külföldre szakadt” csillagainkat végig megfigyelte a rezsim.

Pedig ő semmi mást sem akart, csak futballozni, a sikereket megélni. Ebben a pillanatban olvastam az állambiztonsági dossziéban megőrzött önéletrajzát – a Kádár-rezsim áthagyományozott fertője ez is, hogy mindenféle levelekre, iratokra, fényképekre csak így bukkanhat rá az ember, ezekben a megsárgult dossziékban, hiszen gondos kezek eltették, elraktározták ezeket az anyagokat, hátha kapóra jöhet valaki beszervezéséhez, tönkretételéhez –, az is egyszerű, szerény.

„1929. Budapesten születtem, iskolai végzettségem kereskedelmi középiskola. Munkáscsaládból származom. Édesapám éjjeliőr volt. Édesanyám háztartásbeli. […] 1948-ban a Ferencvárosi Torna Club vezetősége egy kocsmához segített, melyet édesapám vezetett. A kocsmát 1952. okt. államosították. Az 1919-es forradalom idején még nem éltem. Mozgalmi tevékenységet nem fejtettem ki. Letartóztatva, internálva nem voltam. Sokat jártam külföldön, mint sportoló kerültem ki. Külföldi tanulmányúton nem jártam. Semmilyen pártnak tagja nem voltam. A régi hadseregben nem szolgáltam. 1950-ben vonultam be a 8413-as alakulathoz. A felszabadulás után sem voltam büntetve. Egészséges vagyok. Nőtlen. Szüleim semmilyen pártnak nem voltak tagjai.’’2

És mennyi minden kimaradt… Jellemző, hogy meg kell magyaráznia, miért is nem volt ’19-ben a proletárdiktatúra „hőse”. Akkor még nem is élt… Apja éjjeliőr volt. ’48-ban, a még teljes tönkretétel előtt álló Fradi egy kocsmához segítette, amit aztán ’52-ben államosítottak, azaz einstandoltak.

Amiről nem írt: Kocsis vezetésével a Ferencváros 1949-ben még megnyerte a bajnokságot, zseniális csatársorára (Budai II, Kocsis, Deák, Mészáros, Czibor) építve száznegyven gólt szerzett. Deák megállt ötvenkilencnél. Kocsis maga harmincháromig jutott. Aztán leereszkedett a függöny. Ezután szétszedték a csapatot.

„Letartóztatva, internálva nem voltam” – milyen világ az, ahol egy futballistának ezt le kell írni önmagáról? Tényszerűen persze igaz.

Az említett Deák Ferenc nem fogalmazhatta volna meg ugyanezt. Igaz, végül a börtönt legalább „megúszta”.

AZ „ÁRULÓ”

A „feketeöves” futballrajongók között közismert, hogy a „Bambának” nevezett Deák Ferenc a Szentlőrinci AC-ben vált ismert, válogatott labdarúgóvá, majd 1947-ben – amit a kommunisták cinikusan a „fordulat évének” neveztek, értsd: akkor csalták el előbb a választást, közben rátámadva a Kisgazdapártra – a Ferencvároshoz igazolt. Deák ekkor már Európa-klasszis csatár volt. Említettem, hogy ’49-ben még közel hatvan góllal gólkirály, majd 1950-ben a nagy rivális Újpesthez „igazolt”.

„A szíve fradista maradt, de mivel az átigazolás valódi oka soha nem derülhetett ki, ezért az Üllői úton Gerébnek, árulónak nevezték – mondta erről már 2002-ben a felesége. – Az újpesti szurkolók ugyanakkor meg a fradista mivoltja miatt nem szerették igazán.”3

Egy bélyeg, amelyet végig hordoznia kellett. Amelynek hátteréről nem beszélhetett. Csak a rendszerváltoztatás után derülhetett ki, hogy valójában mi történt.

„Siófokon énekeltem a Ferencváros indulót. […] állítólag tiltott volt, de szerintem nem volt tiltott, és akkor ott összegyűlt egy-két ember, akivel összebalhéztam és ebből lett ilyen botrány és akkor… […] egyenruhások voltak, ÁVH-sok. S akkor ott én, sajnos, mind a kettőt leütöttem, és ebből lett egy kis botrány, és amikor aztán bíróságra vagy izére került volna sor, megkérdezte tőlem az egyik vezető, hogy mi akarok lenni. Futballista vagy ülni akarok? Erre én azt mondtam, inkább futballozni tovább. S így aztán Csáki Sándor fölkeresett engem, és azt mondta, hogy te már Dózsa-játékos leszel.”4

Ennyi, ezzel el is dőlt. Csákinak, a magyar futball (egyik) kommunista Keresztapájának (lesz még róla szó) volt egy visszautasíthatatlan ajánlata. Az ágyban nem egy lófej, hanem egy börtönrács hevert. Ki választotta volna a fogságot? Én nem, azt hiszem.

Persze nem mindenkit vihettek el, a Fradi teljes megszüntetését, másodosztályba züllesztését senki sem akarta. (Akkor még.) Volt fradista, aki választhatott. Dalnoki Jenő – vagy a zseniális, feltehetően az Aranycsapatból sem „kilógó” Lakat Károly – végül a Ferencvárosnál maradt. De hogyan?

„Bozsikkal bementünk az akkori hadügyminiszterhez, Farkas Mihályhoz, ő mondta, hogy menjek át a Honvédba, mert akkor ott volt a Tóth III. letűnőfélben – nyilatkozta Dalnoki, persze már 1994-ben, amikor megtehette. – Nagyon jó játékos volt, de hát már megöregedett. Mondtam, hogy nem megyek, és akkor éjjel elvittek katonának, 1952-ben. Úgy, hogy odabilincseltek a gépkocsihoz. Nemcsak engem, ilyen szökevények voltak mások is. Engem is úgy vittek el, és két évet így szolgáltam le. És nem egyszer volt, hogy húsz kilométeres menetgyakorlatot, tízet oda, tízet vissza éjjel megcsináltam és másnap játszottunk a Honvéddal. Nem voltak szívbajosak.”5

Nem. Bár Farkas a találkozón állítólag megdicsérte a klubhűségéért – miután Dalnoki elmondta, hogy mindenképp a Fradinál marad –, azért elküldte érte az autót. Persze legalább nem a Katonapolitikai Osztályra vagy az ÁVH-ra vitték, az Andrássy út 60-ba. Abban az időben ezt is meg kellett becsülni. A Néphadseregnél aztán gyötörték, kóstolgatták, hátha feladja, és kihalásszák Tóth III utódját. De Dalnoki nem volt puha már akkor sem. Igaz, kétszeresen is megfizette az árat.

Bár a kőkemény védőnek jó esélye volt arra, hogy bekerüljön a későbbi Aranycsapatba, az 1952-es olimpián megsérült, és hiába kapta meg a társaival együtt ő is az aranyérmet, Sebes Gusztáv később sem kért belőle. Legközelebb 1956-ban válogatták be újra, két évvel a vb-ezüst után, akkor, amikor már nem az addig érinthetetlen, Rákosiék feltétlen bizalmát élvező edző irányította a csapatot. A legendás bekk papíron három klubcsapatban (FTC, ÉDOSZ, Bp. Kinizsi) is játszott, de jól tudjuk, hogy ez valójában egy volt és maradt: a Ferencváros.

„Abból a legendás Kinizsiből – Rákosi jóvoltából hívták így a Ferencvárost – sajnos egyre kevesebben vagyunk – emlékezett már Dalnoki halála idején a csapattárs Orosz Pál. – Úgy állt fel a csapat, hogy Gulyás, Ombódy, Kispéter, Dalnoky [így írták a cikkben], Szabó, Dékány, Kertész, Orosz, Mátrai, Vilezsál, Fenyvesi. Közülük már sajnos eltávozott Ombódy Imre, Kispéter Miska, most Dalnoki Jenő, de Kertész Tomi, Mátrai Sanyi és Vilezsál Oszi is. Hogy milyen fradisták voltunk, hiába volt a csapat neve Kinizsi, kabátunk hajtókája alatt mindig hordtuk az FTC-jelvényt…”.6

Közben Deák Ferenc Újpestre kerülve, a Dózsánál már sohasem lett a régi. Amúgy is két dudás próbált játszani egyetlen csárdában, hiszen posztriválisa, Szusza Ferenc is történelmi klasszis volt. Sebes egyébként őt sem szívelhette. Pedig kiállt a nácik, a nyilasok ellen.

„Szerelmes lett a második világháború alatt – olvasom róla az emlékezést. – A lány zsidó származású volt, így Feri, annak ellenére, hogy fülig szerelmes volt belé, úgy döntött, hogy segít neki kimenekülni Svédországba. Ha úgy tetszik, feláldozta a szerelmet azért, hogy megmentse a lány életét. Micsoda emberi tartás kellett ehhez! Talán ez lehetett az oka, hogy később sem lett felesége. Soha nem mesélt minderről, apámtól tudom. Még az 50-es években is érkeztek hozzá csomagok Svédországból, a hála jeléül.”7

Érkeztek hát a csomagok, a levelek. S kéznél voltak azok a szorgalmas káderek is, akik ezeket felbontották, elemezték, jelentették azt a magántitkot, amit esetleg fontosnak véltek. Azt sem tudjuk, hogy kik. Hányan hallottak arról, hogy Kádár János felesége, a diktatúra „első asszonya” is az ÁVH „levélellenőrző” osztályán dolgozott? Igaz, a Kádár-rezsim idején ki hallhatott volna erről? Elképzelem, ahogyan ez a szürkécske nő vizslatja a felbontott küldeményeket, és azon tűnődik, most kit juttasson a terrorlegények – és terrorleányok – kezére.

De ennél érdekesebb, hogy miért nem játszott Szusza? A Dózsa hatalmi szempontból akkoriban viszonylag kedvelt csapat volt – bár nem véletlenül nem emelték fel Rákosiék a Honvéd, az MTK szintjére, nyilván ugyanúgy tartottak a szurkolóitól, ahogyan a fradistáktól –, Szusza pedig termékeny klasszis. Bár sohasem volt gólkirály, egész életében „ontotta” a gólokat. Összesen háromszázkilencvenhármat szerzett az első osztályban, ezzel máig rekorder.

A felvétel a Ferencváros mexikói túráján 1947 nyarán készült. Mike István, Szusza Ferenc (kölcsönjátékos), Sárosi György, Puskás Ferenc (kölcsönjátékos), Lakat Károly. (Fotó: Fortepan, ad.: Szabó József)

Mi történhetett, hogy egy idő után figyelembe sem vették? Ennek lehetséges okáról is csak később „szerezhettünk tudomást”.

„A szovjet fővárosban 1952 májusában két mérkőzést játszott a Budapest-válogatott a moszkvaiakkal. Szusza Ferenc Bozsik Cucuval volt egy szobában, amelynek erkélye a Vörös térre nyílott. A második meccs után a többiek is felmentek. Ebben a hangulatban repült ki egy üveg pezsgő a térre. A dobás túlment a vonalon, amely mögött a politikai vezetők közlekedtek a kocsijaikkal. Akkorát durrant, hogy meg is érkezett a rendőrség a hotelba.

Sebes Gusztáv, a szövetségi kapitány tudta, kié a szoba, ám Bozsik tagadott, márpedig egy párttag nem hazudik. Mivel Szusza is tagadott, elcsitult az ügy, amelyről Szusza csak évtizedekkel később mesélte el, hogy Buzánszky Jenő volt a tettes.”8

Ő maga, azaz az idős Szusza Ferenc így emlékezett:

„Tény, hogy Moszkvában két mérkőzést játszottunk. Az első 1:1-re végződött – ezen játszottam, és a szünetben lecseréltek –, és a másodikon 2:1-re kikaptunk. Ilyenkor mindig felfokozott volt a hangulat. Győzelemnél is meg kell beszélni a dolgokat, de vereség után még inkább. Bozsik Cucuval laktam egy szobában, aminek a terasza a Vörös tér felé nyílott. Pont ezektől a … kaptunk ki – mondtam. Ez volt a legszebb szoba. A többiek is feljöttek.

Ebben a hangulatban a pezsgő is előkerült. Buzánszky Jenő kidobott egy üveget a tér felé. Jó kondiban volt, túlment a vonalon, ahol a politikai vezetők közlekedtek. Ekkor persze nem volt ott senki. Nagyot pukkant. Terrorcselekménynek vették. Jött a rendőrség. Sebes Gusztáv, a szövetségi kapitány tudta, hogy kié az a szoba. Megkérdezték Cucut, azt mondta, ő nem volt. Bozsik párttag volt. Egy párttag nem hazudik. Mentek tovább. Mondtam, hogy én sem voltam. Én nem voltam párttag. A Jenő volt, aki most is a barátom. Most már megmondhatom, de akkor nem mondtam.”9

Sokak szerint ezért mellőzték. Így volt? Szusza sok-sok évvel a visszavonulása után hamisítatlan úriemberként válaszolt:

„Bozsiknak és Puskásnak is voltak remek gondolatai a pályán. Én csak Hidegkuti Nándi helyett kerülhettem volna be. A Nándi tökéletesen kiszolgálta őket. Ennyi irányító már nem fért volna el egy csapatban.”10

TARTALOM

Előszó

Bevezető

Álmok

Ollók

Az „áruló”

Hidegkuti

ÁVH FC

Metamorfózisok

A „Benő”

A „kiretusált” csatár

A besúgók

A zseni

A Gulag-rab

Az internált

A kiszökők

Német földön

Csáki elvtárs

A feláldozható…

Vándorhéják

A történelem viharában

A kapitány

Ellenállók

Isten hozta

Ábel Olaszországban

„Hulljon a férgese”

Csak a pályán lehettek szabadok

Jegyzetek

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License