A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alex North: The Shadow Friend

First published in the UK by Michael Joseph, 2020

Fordította: Bihari György

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © Alex North 2020

Hungarian translation © Bihari György, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-162-6

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Lynnek és Zacknek

ELŐSZÓ

Anyám vitt be a kapitányságra.

A rendőrök be akartak ültetni a kocsijuk hátuljába, hogy ők fuvarozhassanak oda, de anyám azt mondta, nem. Amennyire emlékszem, ez volt az egyetlen alkalom, amikor kijött a béketűrésből. Tizenöt éves voltam, a konyhában toporogtam két benga rendőr között. Anyám az ajtóban állt. Emlékszem, hogyan változott el az arca, amikor közölték vele, miért jöttek, és miről akarnak beszélni velem. Először nem értette, azután az értetlensége átcsúszott félelembe, amikor rám nézett, és látta, milyen tanácstalan és rémült vagyok.

Anyám kicsi asszony volt, ám hangjának fojtott vadságában és tartásának erejében volt valami, amitől a két benga rendőr egy lépést hátrált. Zsibbadtan ültem mellette, ahogy követtük a rendőrautót a falun keresztül.

A rendőrök lassítottak a régi játszótérnél.

– Ne nézz oda! – mondta anyám.

De én odanéztem. Láttam a kordont. Láttam az utcán a komor arcú rendőröket. Az összes autót az út szélén, a némán villogó fényeket a késő délutáni napsütésben. Láttam a régi mászókát. Mellette a föld mindig fáradt szürke volt, de most vörös mintákat kapott. Minden olyan csöndes és komoly volt, szinte áhítatos.

Azután az előttünk haladó kocsi megállt.

A rendőrök gondoskodni akartak róla, hogy jól lássam a színhelyet, amelyért meggyőződésük szerint én voltam a felelős.

Valamit tenned kell Charlie-val.

Ezen számtalanszor töprengtem a hónapokban, amelyek ehhez a naphoz vezettek, és máig emlékszem a gondolatot kísérő keserűségre. Tizenöt éves voltam, és ez nem volt tisztességes. Úgy éreztem, hogy bár egész életemet gúzsba kötik és ellenőrzik a körülöttem levő felnőttek, mégsem veszik észre a kert közepén rothadó fekete virágot. Vagy úgy döntöttek, egyszerűbb békén hagyni – nem számít a gyep, amelyet megmérgez.

Nem lett volna szabad rám hagyni Charlie gondját.

Most már értem.

Mégis, ahogy ott ültem akkor a kocsiban, megrohant a lelkiismeret-furdalás, amelyet kelteni akartak bennem. Aznap korábban a poros utcákon lófráltam, hunyorogtam a napon, izzadtam a reszkető hőségben, és kiszúrtam Jamest ott a játszótéren. A legrégibb barátomat. Kicsi, magányos alak a távolban, félszegen ücsörög a mászókán. Noha akkor már hetek óta nem beszéltünk, nagyon jól tudtam, mit csinál. Várja Charlie-t és Billyt.

Én pedig elmentem mellette.

A helyszínen egy csomó rendőr felénk fordult, ránk nézett. Egy pillanatra a halálos csend zárványába kerültem. Megbámultak és ítélkeztek.

Összerezzentem, mert váratlan zaj támadt.

Beletelt egy másodpercbe, amíg rájöttem, hogy anyám tenyerelt rá a dudára. A hangerő idegtépő és illetlen volt abban a környezetben – mintha temetésen sivalkodnának –, de amikor ránéztem, láttam, hogy összeszorítja a fogait, és dühösen mered az előttünk álló rendőrautóra. Nem engedte föl a dudát, a vonítás folytatódott, visszhangzott tőle a falu.

Öt másodperc.

– Anya!

Tíz másodperc.

– Anya!

Azután előttünk a rendőrautó lassan ismét elindult. Anyám fölengedte a dudát, és a világ ismét elcsöndesedett. Amikor felém fordult, az arca egyszerre volt tehetetlen és elszánt, mintha az én fájdalmam az övé lenne, és amennyire lehet, viselni akarja helyettem a terhet.

Mert a fia voltam, és vigyázni akart rám.

– Nem lesz semmi baj – mondta.

Nem feleltem, csak bámultam, felismerve a komolyságot a hangjában és a meggyőződést az arcán, és hálás voltam, hogy van valaki, aki vigyáz rám, még ha ezt sosem ismertem volna is el. Hálás voltam, hogy van valaki, aki törődik velem. Valaki, aki annyira hisz az ártatlanságomban, hogy a szavakat nem is kell kimondania.

Valaki, aki mindenre hajlandó, hogy megvédjen.

Örökkévalóságnak tűnő idő után anyám biccentett, azután ismét előrenézett és elindult. Követtük az autót ki a faluból, otthagytuk a parkoló rendőrautókat, a meredt szemmel bámuló rendőröket, és a véres játszóteret. Anyám szavai még akkor is a fejemben visszhangzottak, amikor elértük a műutat.

Nem lesz semmi baj.

Huszonöt év telt el, és még mindig sokat gondolok erre. Minden jó szülő ezt mondja a gyermekeinek. Pedig hát mi ez? Remény, óhaj. Túsz a szerencsének. Ígéret, amit meg kell tenni, és mindent el kell követni, hogy higgyünk benne, mert mi más marad?

Nem lesz semmi baj.

Igen, sokat gondolok erre.

Milyen gyakran mondja ezt minden jó szülő, és milyen gyakran tévednek.

ELSŐ RÉSZ

1.

MOST

A napon, amelyen elkezdődött, Amanda Beck nyomozó technikailag szabadságon volt. Sokáig aludt. Mivel hajnalban felébresztette az ismerős lidércnyomás, olyan sokáig kapaszkodott az álom vékony fonalába, amíg lehetett, és már dél felé járt az idő, amikor fölkelt, lezuhanyozott és főzött egy kávét. Éppen akkor öltek meg egy fiút, de ezt még senki sem tudta.

A délután közepén Amanda elindult a rövid útra, hogy meglátogassa az apját. A Rosewood Gardensnél parkolt ugyan néhány autó, de embert nem lehetett látni. Mély csend ült a világon, miközben Amanda fölgyalogolt a virágágyakkal szegélyezett kígyózó ösvényen a kapuhoz, azután megtette az utóbbi két és fél évben betanult kanyarokat a sírkövek között, amelyek ismerős útjelzőkké váltak.

Bizarr, ha úgy gondolunk a halottakra, mint a barátainkra?

Talán, de Amanda egy része mégis így gondolkodott. Legalább hetente egyszer meglátogatta a temetőt, vagyis többször találkozott az itt nyugvó személyekkel, mint maroknyi élő barátjával. Kipipálta a sírköveket, miközben elhaladt mellettük. Itt a gondozott sír, amelyiken mindig friss a virág. Ott van az, amelynek kövéhez ócska, üres pálinkásüveg támaszkodik. Azt ott elborítják a plüssjátékok; gyermek sírjának kell lennie, az ajándékokat a gyászoló szülők hozzák, akik még mindig nem hagyják, hogy a gyermekük elmenjen.

Végül az utolsó sarkon túl, az apja sírja.

Amanda megállt, mélyen zsebre dugta a kezét. Szögletes sírkő volt, széles és erős, így emlékezett az apjára, aki mellett felnőtt. Volt valami rokonszenves kérlelhetetlenség a kő egyszerűségében, amelyre csak a nevet és az élet két végpontját jelző számot írták. Semmi felhajtás, pontosan, ahogy apa kívánta volna. Gyöngéd és figyelmes volt otthon, de az életét a rendőrségen töltötte, ahol elvégezte a kötelességét, majd a munkáját az irodában hagyta a nap végén. Amanda úgy érezte helyesnek, hogy apjának ezt a tulajdonságát tükrözze a kiválasztott sírkő. Talált is olyat, amely megfelelt – méghozzá jól megfelelt – az elvárásoknak, de nem kevert bele érzelmeket.

Nem kellenek virágok a síromra, Amanda.

Ha elmegyek, nem leszek többé.

Ez egyike volt a számos parancsnak, amelyeket Amanda betartott.

De akkor is olyan furcsa és felzaklató, hogy apa nincs többé! Kicsi korában félt a sötétségtől, és mindig az apja ment oda a hívására. Emlékezett rá, mennyire szorongott, valahányszor apa éjszakai ügyeletben volt; mintha elvették volna a biztonsági hálót, és ha most lezuhanna, senki sem kapná el. Mostanság is ilyennek tűnt az élet. A tudata alatt mindig ott lappangott az érzés, hogy valami nincs rendben, valami hiányzik, de aztán ez elmúlt. Eszébe jutott a kíméletlen tény, hogy az apja meghalt. Ha most kiáltana, senki sem jönne oda hozzá éjszaka.

Szorosabban összehúzta a kabátját.

Ne is beszélgess velem, miután elmentem.

Újabb parancs, így hát valahányszor meglátogatta a sírt, csak állt és gondolkodott. Az apjának természetesen igaza volt. Hozzá hasonlóan Amanda sem volt vallásos, így értelmetlennek tartotta volna, hogy magában beszéljen. Végül is nem volt senki, aki hallotta volna, a faggatás lehetősége elszállt. Neki maradt a rövid élettapasztalat, meg az ajándékba kapott apai bölcsesség. Az ő dolga, hogy kirostálja. Hogy a fénybe tartsa a darabokat, leporolja őket, és lássa, mi működik, mit tud használni.

Tárgyilagosan.

Tartózkodóan.

Gyakorlatiasan.

Ez volt jellemző az apjára a munkában. Amanda sokszor gondolt a tanácsára: ha látsz valami borzalmas dolgot, el kell tenned egy dobozba. A dobozt zárva kell tartanod a fejedben; csupán akkor nyitod ki, ha beledobsz valami mást. A munkát és a munkában látottakat mindenáron ki kell zárnod az életedből. Ez olyan egyszerűen, ügyesen hangzott.

Annyira büszke volt, amikor a lánya belépett a rendőrséghez. Noha borzasztóan hiányzott, Amanda valahol mégis örült, hogy apa nem láthatja a teljesítményét az utóbbi két évben. Nem láthatja a borzalmak dobozát, amely nem hajlandó zárva maradni. Nem láthatja a rémálmait. Nem tudhatja, hogy mint kiderült, a lányából nem lett olyan rendőr, mint belőle, és a lánya nem is tudja, lehet-e olyan valaha.

Noha követte az apja utasításait, ez nem tartotta vissza attól, hogy örökösen rá gondoljon. Szokása szerint ma is arra gondolt, hogy apa milyen csalódott lenne.

A kocsija felé ment, amikor megszólalt a telefonja.

Fél órával később ismét Featherbankben volt, és keresztülvágott a parlagon.

Utálta ezt a helyet. Utálta durva, naptól perzselt bokrait. A csöndjét, a zártságát. Azt, hogy itt mindig betegnek rémlett a levegő, mintha maga a föld romlott volna meg. Az ember valamilyen zsigeri szinten érezte a talajban a rothadást és a mérget.

– Itt találták meg, ugye?

A mellette lépkedő John Dyson nyomozó egy csontvázszerű bokor felé intett. Az is olyan kemény, szikkadt és szúrós volt, mint minden, aminek itt sikerült megnőnie.

– Igen – felelte Amanda. – Itt.

Itt találták meg.

De először itt veszítették el. Két éve eltűnt egy hazafelé ballagó kisfiú, azután, pár héttel később, ugyanitt kidobták a holttestét. Az ő ügye volt. Az ezután bekövetkező események miatt került dugóhúzóba a pályafutása. A halott gyerek előtt azt képzelte, hogy az évek során kitartóan megmássza a ranglétrát, fejében a doboz le lesz zárva, de kiderült, hogy egyáltalán nem ismeri magát.

Dyson biccentett.

– El kéne keríteni ezt a helyet. Le kéne bombázni a sztratoszférából.

– Az emberek csinálják a rossz dolgokat – felelte Amanda. – Ha nem tették meg egy helyen, majd megteszik a másikon.

– Talán.

Dyson nem volt meggyőzve, bár nem is nagyon érdekelte a dolog. Ostoba fráter, gondolta a nő. Mentségére szóljon, legalább tisztában volt magával, és egész pályafutását a becsvágy feltűnő hiánya jellemezte. Ötven-egynéhány évesen elvégezte a munkáját, fölvette a fizetését, este hazament, vissza se nézett. Amanda irigyelte.

Épp előttük volt a kőfejtő tetejét jelző, sűrű erdősáv. Hátranézett. A kordon, amelyet elrendelt a parlagon, nem látszott az aljnövényzetben, de érezte, hogy ott van, és azon túl természetesen már forognak a fontos nyomozás fogaskerekei.

Elérték a fákat.

– Itt nézzen a lába alá – szólalt meg Dyson.

– Maga nézzen.

Szándékosan a férfi elé vágott, felhajtotta a drótkerítést a parlag meg a kőfejtő között, és átbújt alatta. Valamivel arrébb megfakult tiltó tábla lógott, amely cseppet sem tartotta vissza a helyi gyerekeket a felfedezéstől, sőt inkább bujtogatta őket. A gyerek Amandára valószínűleg így hatott volna. Bár Dyson igazat beszélt. A terep álnok és nehéz volt, a nő nagyon ügyelt, hogy állva maradjon. Ha most elcsúszna Dyson előtt, kénytelen lenne megölni, nehogy szégyenben maradjon.

A kőbánya oldala nyaktörő volt, Amanda vigyázva ereszkedett lefelé. A nyomasztó nyári hőségtől fakóra szikkasztott gyökerek-ágak úgy meredtek ki a földből, mint az inak, ő pedig érdes csimbókjaikba kapaszkodott, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. A bánya körülbelül ötven méter mély volt. Fellélegzett, amikor szilárd talajt ért a lába.

A következő percben Dyson talpa alatt csikorgott a kő.

Azután nem volt több hang.

Valahogy kísérteties volt a kőfejtő, mintha nem is ehhez a világhoz tartozna elutasító sivárságában. Odafent perzselte a nap a parlagot, itt sokkal hűvösebb volt. Amanda nézte a sziklát és az idelent nőtt bozót sárgás foltjait. A hely valóságos útvesztő volt.

Útvesztő, amelyhez Elliot Hick mutatta az irányt.

– Erre – szólt Amanda.

Ugyanaznap délután folyamán két kamaszt tartóztattak le egy közeli házban. Egyikük, Elliot Hick a hisztéria határán ingadozott, a másik, Robbie Foster üres és flegma volt. Mindkettő kést meg egy könyvet szorongatott, mindkettő úgyszólván tetőtől talpig úszott a vérben. Jelenleg őrizetben voltak, hogy kihallgathassák őket, de Hick már elmondta az ügyeletesnek, mit csináltak, és hol található az eredmény.

Azt mondta, nincs messze.

Talán száz méter.

Amanda elindult a sziklák között, ráérősen, óvatosan, nem kapkodva. Az itteni csöndnek olyan nyomása volt, mintha víz alatt lennének. Amanda szíve elszorult a félelemtől, hogy mit fognak látni. Feltéve természetesen, hogy Hick igazat mondott. Mindig fennáll az esély, hogy semmit nem találnak, és csak beteg tréfa volt az egész.

Kinyújtotta a kezét, félrehúzta az ágak szúrós függönyét. Nem hihette, hogy ez csak egy hülye vicc, de még az is elmondhatatlanul kívánatosabb lett volna a gondolatnál, hogy mindjárt kilép egy tisztásra, és meglátja…

Megtorpant.

És meglátta.

Dyson odalépett mellé. Kicsit gyorsabban vette a levegőt, nem tudni, hogy a fárasztó leereszkedéstől és a gyaloglástól, vagy a látványtól, amely fogadta őket.

– Jézusom! – mondta.

A tisztás nagyjából hatszögletű volt, a talaj hepehupás, de alapjában sík. Minden oldalról fák és tüskebokrok szegélyezték. A díszletben eleve volt valami már-már okkult jelleg, és az első benyomást csak növelte a beállított kép.

A tetem ötméternyire volt, pontosan középen. Térdelő helyzetbe rendezték, törzsét előregörbítve, mintha imádkozna. Könyökben behajlított, sovány karja hátrahúzva feküdt a földön, mint egy törött szárny. Tizenéves fiú volt. Sortot és hónaljig felgyűrt trikót viselt, de a vér miatt nehéz volt megállapítani, milyen színű a ruhája. Amanda tekintete bejárta a testet. A csupasz törzsön szúrt sebek sötétlettek, körülöttük a vér halványbarnára színezte a bőrt. Egy mélyebb tócsa volt a természetellenesen félrehajlott fej alatt, amelyet alig tartott valami, de szerencsére nem Amandára nézett.

Tárgyilagosan, emlékeztette magát.

Tartózkodóan.

Gyakorlatiasan.

Egy pillanatra elnémult a világ. Azután meglátott valami mást, és elkomorodott.

– Mi az ott a földön? – kérdezte.

– Egy gyerek hullája, Amanda.

Dysonra rá se hederítve, néhány óvatos lépéssel beljebb ment a tisztáson. Nem akarta megzavarni a helyszínt, de meg kellett értenie, mit lát. A sziklán még több vér volt, kör alakban vette körül a holtat. A minta túl egyforma volt, hogy véletlen lehessen, de Amanda csak a vérfoltok szélén fogta fel, mi is ez.

Járt a tekintete ide-oda.

– Mi az? – sürgette Dyson.

Megint nem válaszolt, ezúttal azért, mert nem tudta pontosan, mit mondjon. Dyson odament mellé. A nő újabb kiáltásra, idétlenkedésre számított, de a férfi meg se mukkant, amiből Amanda arra következtetett, hogy legalább annyira fel van dúlva, mint ő.

Számolta a foltokat, amennyire tudta, de folyton belezavarodott. Forgószél voltak a földön.

Sok száz vérvörös tenyérnyom, gondosan elhelyezve a sziklán.

2.

Az elfekvő, amelyben az anyám haldokolt, a Gritten kórház földszintjén volt.

Némileg érzelgős elrendezésnek találtam. Hosszú utamon az országon át azon tűnődtem, miért végeztek félmunkát, miért nem építették meg rögtön a temetőt és a futószalagot is. Erre egész kellemes helynek bizonyult. A kórházon túl a felhajtó lustán kanyargott a színpompás virágágyakkal és almafákkal pöttyözött, gondosan nyírott pázsitok között, azután áthaladt egy kis hídon, mely alatt patak csobogott. Forró nap volt, leengedtem a kocsi ablakát. A levegő illatozott a frissen nyírott fűtől, a köveken szökdécselő ér hangjában gyerekek kacagtak.

Nyugodt környezet az élet végéhez.

Egy perc múlva egy emeletes épülethez értem, amelynek megfeketedett falait sűrűn befutotta a borostyán. A kocsi kerekei ropogtak a szépen fölgereblyézett kavicson. Amikor leállítottam a motort, csupán a madarak trillázása hallatszott a súlyos, mély csendben.

Rágyújtottam és egy darabig ültem.

Még most sem volt késő, hogy visszaforduljak.

Négy óráig tartott az út, egész idő alatt éreztem Gritten szellemének közeledését, és minden megtett mérfölddel nőtt bennem a félelem. Lehetett az ég ragyogó és derült, én mégis mintha viharba mentem volna bele. Félig-meddig vártam, mikor hallok morajlást a távolból, mikor cikáznak villámok a látóhatáron. Amikor a kopott utcákon hajtottam a sivár ipari területek, az elnyűtt boltok és üzemek, a szeméttel és üvegcseréppel teleszórt előudvarok között, annyira émelyegtem, hogy komoly erőbe került nem visszafordulnom.

Most cigarettáztam, és a kezem reszketett.

Huszonöt éve nem jártam Grittenben.

Nem lesz semmi baj, mondtam magamnak.

Elnyomtam a csikket, kiszálltam és elindultam az elfekvőbe. A bejárat üvegajtaja félresiklott, feltárva a tiszta és minimalista recepció csiszolt fekete-fehér kőpadlóját. Megadtam a nevem a pultnál, azután a padlófény és a fertőtlenítő szagában várakoztam. Ha nem számítjuk valahonnan messzebbről az evőeszközök zörgését, az épület csöndes volt, akár egy könyvtár, és úgy éreztem, köhögnöm kell, csak azért, mert itt nem ildomos.

– Mr. Adams? Daphne fia?

Felnéztem. Egy nő közeledett, olyan huszonöt forma. Halványkék, rövid haj, a fülében számos piercing, lezser öltözék. Nem alkalmazott.

– Igen – válaszoltam. – Sally, ugye?

– Én vagyok.

Kezet ráztunk.

– Szólítson Paulnak.

– Azt fogom tenni.

Felvezetett egy lépcsőn, azután le a néma folyosók útvesztőjébe, egyfolytában fecsegve.

– Milyen volt az utazás?

– Kellemes.

– Mikor járt utoljára Grittenben?

Megmondtam neki. Elhűlt.

– A mindenit. Vannak még helyi barátai?

A kérdés eszembe juttatta Jennyt, a szívverésem megugrott. Vajon milyen lenne viszontlátni ennyi év után?

– Nem tudom – feleltem.

– Gondolom, a távolság megnehezíti a kapcsolattartást – kérdezte Sally.

– Igen, kétségtelenül.

Földrajzi értelemben beszélt, de a távolság más értelemben is működik. A mai autóút eltarthatott négy óráig, de a rövid séta az elfekvőbe hosszabbnak rémlett. Noha egy negyedszázadnak elvben súlya és jelentősége van, a belsőm reszketett. Mintha ezek az évek fenyegetően szétporladtak volna, és az, ami Grittenben megesett, akár tegnap is történhetett volna.

Nem lesz semmi baj.

– Hát, örülök, hogy eljöhetett – mondta Sally.

– Nyaranta mindig apály van a munkában.

– Professzor, ugye?

– Dehogy, az istenért. Angolt tanítok, de nem vagyok olyan magasan.

– Kreatív írás?

– Többek között.

– Ugye tudja, hogy Daphne büszke volt magára? Mindig azt mondogatta, hogy egy napon híres író lesz.

– Nem írok. – Haboztam. – Tényleg ezt mondta?

– Tényleg.

– Nem is tudtam.

De hát annyi minden volt anyám életében, amiről nem tudtam. Úgy havonta beszéltünk telefonon, ám ezek rövid, felületes beszélgetések voltak, érdeklődött felőlem, én hazudtam, és nem érdeklődtem felőle, hogy ne kelljen hazudnia. Soha nem célzott arra, hogy baj lenne.

Azután három napja felhívott Sally, anyám gondozónője. Sose hallottam Sallyről. Arról sem tudtam, hogy anyám évek óta szenved megállíthatatlanul súlyosbodó demenciában, és az utolsó hat hónapban a rákja kezelhetetlenné fajult. Annyira legyengült, hogy már a lépcsőn sem bírt felkapaszkodni, ezért hetek óta úgyszólván kizárólag a földszinten lakott. Nem volt hajlandó elhagyni a házat. Ugyanennek a hétnek az egyik estéjén a belépő Sally öntudatlanul találta a lépcső alján.

Keserűségében vagy zavart állapotában megpróbálhatott felkapaszkodni az első fordulóra, csakhogy a teste elárulta. Fejsérülése komoly volt, de nem végzetes, ám az esés felgyorsította más egészségügyi problémáinak romlását.

Olyan sok mindent nem tudtam.

Sally azt mondta, hogy kevés az idő. Nem jönnék ide?

– Daphne az idő nagy részében alszik – mondta most. – Tüneti kezelést, fájdalomcsillapítókat kap, és jól van, amennyire lehet. A következő néhány napban az várható, hogy egyre gyakrabban és egyre hosszabb időkre alszik el. Azután végül…

– Nem ébred föl?

– Így igaz. Békésen eltávozik.

Bólintottam. Ez jó halálnak hangzott. Tekintve, hogy mindennek véget kell érnie, talán ez minden, amit remélhetünk – hogy fokozatosan elsodródunk. Némelyek azt hiszik, hogy vannak álmok vagy rémálmok odaát, de én sosem értettem, miért. Miután a legtöbb embernél többet tudok erről, ezek a dolgok az alvás sekély szakaszában történnek, és mindig abban reménykedtem, hogy a halál mélyebb állapot lesz.

Megálltunk egy ajtó előtt.

– Lucidus? – kérdeztem.

– Változó. Néha felismeri az embereket, és mintha lenne valamilyen homályos elképzelése róla, hol van. De gyakrabban mintha más helyen és időben lenne. – Kinyitotta az ajtót, és halkabban folytatta: – Ó, itt a mi kislányunk.

Követtem a szobába, közben felkészítve magamat arra, amit látni fogok. De a látvány még így is megrázott. Gurulós kórházi ágy állt a legközelebbi falnál, kapcsolókkal, hogy fel lehessen támasztani, és változtatni lehessen a magasságán. Mellette más gépezetek, több annál, amire számítottam: egy kézikocsi, rajta monitorok, és egy állvány, tele átlátszó tasakokkal, amelyeket kígyózó csövek kötöttek össze a takaró alatt fekvő alakkal.

Az anyámmal.

Tétováztam. Huszonöt éve nem találkoztunk, és most, az ajtóból olyannak tűnt, mint önmaga viaszmása, csak sokkal kisebb és törékenyebb annál, aki az emlékeimben szerepelt. A szívem kalimpált. A fejét az egyik oldalon bekötötték, amit az arcából láttam, az sárga és mozdulatlan volt, ajka kissé szétnyílt. A vékony ágynemű alig gyűrődött meg annyira, hogy kirajzolja a testét, és egy pillanatig azt se tudtam, egyáltalán él-e még.

Sally zavartalan nyugalommal átment a szobán, lehajolt, ellenőrizte a monitorokat. Megcsapott a gépek melletti asztalon álló virágok enyhe illata, ám ezt lerontotta valami édeskésebb betegszag.

– Természetesen leülhet mellé – egyenesedett föl. – De valószínűleg jobb, ha nem zavarja.

– Nem fogom.

– Az asztalon talál vizet, ha felébredne, és inni kér. – Az ágy rácsára mutatott. – És ha valami probléma adódik, ott a hívógomb.

– Köszönöm – feleltem.

Sally távozott, becsukta maga mögött az ajtót.

Ezután csönd következett.

De nem teljes csönd. Az ágyhoz legközelebbi ablak félig nyitva volt, hallhattam egy fűnyíró békés, álmosító zümmögését valahonnan a távolból, és közben anyám lassú pihegését. Üres másodpercek hosszú sávjai húzódtak két lélegzetvétel között. Csak most vettem észre az ágynemű rózsaszín virágmintáját, és látványa felidézte egy emlék kísértetét. Nem volt azonos azzal, amelyre gyerekkoromból emlékeztem, de eléggé hasonlított. Sally bizonyára a házból hozta át, hogy anyám jobban otthon érezze magát.

Körülnéztem. A szoba emlékeztetett az egyik kollégiumomra első éves egyetemista koromból: kicsi, de kényelmes, az egyik sarokban fürdőszoba, az ággyal szemben a fal mellett íróasztal és szekrények. Maroknyi tárgy volt szétszórva az asztalon. Némelyik orvosi célt szolgált – üres fiolák, gyógyszeradagolók, tépett vattacsíkok –, mások szokványosabbak, ismerősebbek voltak. Gondosan összehajtott ruhák. Szemüveg nyitott tokban. Szüleim régi esküvői fényképe – emlékszem, gyerekkoromban a kandalló párkányán állt, most itt, olyan szögben, hogy anyám láthassa, amikor felébred.

Odamentem az asztalhoz. A fényképnek egy boldog alkalmat kellett volna megörökítenie, de miközben anyám bizakodva mosolygott, apám arca épp olyan szigorú volt, mint mindig. Gyerekkorom óta ezt az egy arckifejezését ismertem, akár megvilágították az örökös tüzek, amelyeket a hátsó udvaron rakott, akár beárnyékolta a folyosó, amelyen szó nélkül haladtunk el egymás mellett. Mindig komor és savanyú arcot vágott – egy olyan ember, akit becsapott az egész élet. Mindketten örültünk, hogy megszabadulunk egymástól, miután eljöttem hazulról. Anyám az évek során egyetlenegyszer sem hozta szóba, amikor telefonon beszéltünk, és amikor hat éve meghalt, nem jöttem vissza Grittenbe a temetésre.

Végignéztem az asztalon, és megláttam valamit, amit korábban nem vettem észre. Vastag könyv, borítójával lefelé, régi, elnyűtt példány, a gerince kissé elferdült, mintha valamikor víz érte volna, azután pedig görbén száradt meg. Anyám sose olvasott valami sokat; apám mindig is megvetette az irodalmat, engem, és az olvasás szeretetét. Talán anyám csak a férje halála után jött rá az irodalom ízére, és éppen ezt olvasta a baleset előtt. Igazán kedves gesztus Sallytől, noha meglehetősen derűlátó elképzelés, hogy anyám valaha is befejezheti.

Megfordítottam a könyvet, megláttam a vörös, vigyorgó ördögpofát a borítón, és azonnal visszarántottam a kezem. Az ujjaim hegye bizsergett, mintha megégettem volna.

A rémálmok népe.

– Paul?

Ugrottam egyet, és megfordultam. Anyám ébren volt, az oldalára fordult, az egyik könyökére támaszkodott, szinte gyanakodva nézett egyetlen látható szemével, a haja vékony, szürke tincsekben hullott a párnára.

Túl gyorsan vert a szívem.

– Igen – feleltem halkan, igyekezve lecsillapodni. – Én vagyok az, anya.

Összevonta a szemöldökét.

– Nem… lenne szabad itt lenned.

Egy szék állt az ágy mellett. Lassan keresztülvágtam a szobán, és leültem. A tekintete olyan éberen követett, mint egy állaté, amely mindjárt megugrik.

– Nem lenne szabad itt lenned – ismételte meg.

– De igen. Elestél. Emlékszel?

Egy percig tovább nézett. Azután ellágyult az arca, felém hajolt, és titokzatoskodva súgta:

– Remélem, Eileen nincs itt.

Tanácstalanul néztem körül.

– Nincs itt, anya.

– Nem is lett volna szabad mondanom. De hát mindketten tudjuk, micsoda ribanc az a nő. Szegény Carl. – Szomorúnak látszott. – És szegény kis James. Csak érte csináljuk, ugye? Azt hiszem, te is tudod. Nem is kell mondanunk, te megértesz.

Mintha más helyen és időben lenne.

Ez olyan tér és idő volt, amit felismertem.

– Igen, anya – válaszoltam. – Megértettem.

Óvatosan visszafeküdt, lehunyta a szemét, és közben azt suttogta:

– Nem lenne szabad itt lenned.

– Kérsz vizet? – kérdeztem.

Egy percig semmit sem csinált. Csak feküdt, kitartóan lélegzett, mintha a kérdésnek időre lenne szüksége, hogy keresztülvágjon elméjének zavaros útvesztőjén. Nem hittem, hogy elérné célját, de most nem jutott eszembe más. Ekkor anyám váratlanul ismét magához tért. Feldobta magát ülésbe, és olyan hirtelen kapta el a csuklómat, hogy nem volt időm hátrahőkölni.

– Nem lenne szabad itt lenned! – kiáltotta.

– Anya…

– Vörös kezek, Paul! Vörös kezek vannak mindenütt!

Meredt szemmel, iszonyodva bámult rám.

– Anya…

– Vörös kezek, Paul!

Elengedett, visszarogyott. Felálltam, kissé hátratántorodtam, szorításának fehér nyoma ottmaradt a bőrömön. Megjelent előttem egy mászóka a vörössel mintázott földön, és az agyamban anyám szavai ismétlődtek a szívverésem ütemére.

Vörös kezek, vörös kezek, vörös kezek mindenütt…

– Ó, istenem, a házban van, Paul!

Ekkor az arca eltorzult a rémülettől, és azt sikoltotta a mennyezetnek, vagy talán valami másnak, amit csak ő látott:

– Ott van a kurva házban!

Halálra váltan kapkodva kerestem a riasztógombot.

3

Amikor tizennégy éves voltam, a nyári szünetben anyám elvitt engem és a barátomat, Jamest, hogy megnézzük Gritten Parkot, az új iskolánkat. Aznap reggel rögtön elmentünk Jamesék házához. Emlékszem, hogy azt súgta, miközben fölfelé mentünk az ösvényen:

– Remélem, Eileen nincs itt.

Bólintottam. Én is ezt reméltem. Eileen a barátom anyja volt, de ezt senki meg nem mondta volna abból, ahogy Jamesszel bánt. Semmi sem volt neki jó, amit James csinált, feltéve, ha egyáltalán észrevette. Mindig féltem tőle. Bűzlött a sherrytől, egyfolytában bagózott, a tenyerébe támasztva a könyökét, és gyanakodva leste az embert, mintha azt gondolná, hogy meglopják.

De aznap reggel Carl nyitott ajtót.

James mostohaapja volt, akit nagyon kedveltem. James vér szerinti apja akkor hagyta el Eileent, amikor az terhes volt. Carl úgy nevelte föl a fiút, mint az édes gyermekét. Szerény, csöndes, jóindulatú ember volt. Örültem, hogy olyan jó Jameshez, viszont sehogy se fért a fejembe, miként köthetett ki egy olyan nő mellett, mint Eileen. Pajtások voltak, Carl és az anyám, aki gyanúm szerint ugyancsak nem értette a dolgot. Évekkel korábban kihallgattam a beszélgetésüket. Sokkal többre lennél képes, ugye tudod?, kérdezte anyám. Hosszú csönd következett, mielőtt Carl válaszolt: Igazából nem hiszem, hogy képes lennék.

Carl fáradtnak látszott aznap, mégis melegen mosolygott ránk, majd bekiáltott a házba Jamesnek, aki pár perc múlva kijött. Ócska tréningnadrágot, piszkos trikót viselt, és félszegen mosolygott. Félénk fiú volt, bátortalan, kedves és védtelen, mindig kétségbeesetten igyekezett az egész világ kedvére tenni, de sosem volt biztos benne, hogy az mit is akar.

És a legjobb barátom volt.

– Gyerünk, csemeték – mondta anyám.

Elindultunk a háztól hármasban a kétsávos műút felé, amely összekötötte a falunkat Gritten többi részével. Meleg reggel volt, a levegő fojtós, csupa por és muslinca. A felüljáró fémje kongott a lépteinktől, miközben átmentünk a túloldali buszmegállóhoz. Alattunk kisteherek, csuklós kamionok húztak tova közömbösen. Nem volt valami nagy forgalom errefelé, és noha technikai értelemben településünk Gritten elővárosa, a térképeken alig létezett. Még a neve is – Gritten Wood – sokkal inkább utalt a közeli, hatalmas erdőre, mint arra a tényre, hogy valaki még lakik itt.

Végül feltűnt a busz a távolban.

– Nálatok van az útiköltség? – kérdezte anyám.

Mindketten bólintottunk, de én a szememet forgattam James felé, ő pedig visszamosolygott. Tudtunk mi buszozni, az előző évben még el is látogattunk a Gritten Parkba, miután közölték, hogy a kis középiskola, ahova járunk, be fog zárni. James talán nem ismerte el, de megrémítette, hogy iskolát kell váltania a következő tanévben, ezért anyám kitalálta, miként segíthetne úgy, hogy ne hozza zavarba Jamest, én pedig örömmel csatlakoztam.

Félórás út volt. Gritten nagy részéről lesírt a szegénység, a busz ablaka előtt elsuhanó táj olyan szürke volt, hogy olykor nehezemre esett megkülönböztetni az üres és lakott épületeket. Legnagyobb vágyam volt innen elmenekülni – elköltözni, soha vissza nem térni –, de nem hihettem, hogy valaha is megtörténik. A helynek saját gravitációja volt, amely ott tartott mindent, ahova leesett, és ez vonatkozott az emberekre is.

Miután leszálltunk a buszról, még öt percet gyalogoltunk a Gritten Parkig.

Az iskola sokkal nagyobb és ijesztőbb volt, mint ahogy emlékeztem. A tornatermek körülbelül százméternyire voltak a főúttól, hatalmas ablakaik visszaverték és üvegcsapdába ejtették a színtelen eget. Mögöttük magasodott a négyszintes főépület, amelynek homályos, egyhangú folyosóin olyan vastag, súlyos ajtók nyíltak az osztályokba, amilyeneket egy börtönbe képzeltem. A két épület szöge kissé elcsúszott, így az utcáról az iskola úgy festett, mint valami, ami éppen most húzza ki magát a földből, és az egyik válla felpúposodik, esetlen, megtört vonalban. Elnéztem a tornatermektől jobbra. Azt a részt felújították, hallottam egy légkalapács dübögését valahonnan a kifeszített ponyvák mögül. Szaggatott, éles hang volt, mint a távoli puskaropogás.

Egy darabig csak álltunk.

Emlékszem, kínosan éreztem magam. Volt valami rosszindulatú az iskolában – a mozdulatlanságában, abban, ahogy mintha visszanézett volna rám. Korábban is értettem, miért ideges James az itteni évkezdet miatt. Az iskola hatalmas volt – ezernél több diák otthona, már ha ez otthonnak nevezhető –, és James mindig is természetes célpontja volt a zaklatóknak. Csakhogy a legjobb barátom is volt. Fogadkoztam, hogy ha ezelőtt vigyáztam rá, ezután is azt teszem. Ám akkor volt valami baljós abban az iskolában, ami miatt kételkedtem magamban.

A csönd feszült.

Emlékszem, anyámra néztem, és láttam rajta, hogy zavarban van, mintha megpróbált volna valami jó és kedves dolgot tenni, de valamiként elrontotta.

Emlékszem James arcára is. Halálos rémülettel meredt az iskolára. Anyám minden jó szándéka ellenére ez a kirándulás egyáltalán nem segített rajta.

Sokkal inkább olyannak látszott, mintha azért hoztuk volna, hogy megnézhesse a kivégzése helyét.

A leggyorsabb út az elfekvőből a faluba ugyanazon az úton vitt volna el az iskola mellett. Másfele mentem. Igyekeztem minél tovább elodázni a kapcsolatot múltam rémségeivel.

De már Gritten Woodban sem lehetett. A falut, amelyben felnőttem, mintha meg sem érintették volna a közbeeső évek. Azonnal ismerős volt a kihalt utcák csendes pókhálója, a tájra még mindig ránehezedett az erdő sötét fala, amely fenyegetően magasodott a zsebkendőnyi telkeken gubbasztó, rozzant, kétszintes házak fölé. Úgy rémlett, hogy a kocsikerekek alól gomolygó ványadt por még a gyerekkoromból maradt itt. Felverődik, valamivel arrébb leszáll, de igazából sose mozog.

Erősödött a balsejtelmem, amely egész nap üldözött. Nem a település látványa okozta, hanem az érzése. Emlékek fenyegettek felbukkanással, a múlt hullámgyűrűi borzolni kezdték a jelen felszínét, és annyit tehettem, hogy visszanyomtam őket. Vezetés közben a kezem csúszkált a volánon a verejtéktől, amelynek kevés köze volt a hőmérséklethez.

Még mindig meg voltam rendülve attól, hogy láttam anyámat az elfekvőben. Sally egy perccel az után érkezett, hogy megnyomtam a riasztót, de addigra anyám visszazuhant álmaiba. Sally ellenőrizte a gépeket, és kissé megriadt.

– Mi történt?

– Felébredt. Beszélt.

– Mit mondott?

Nem válaszoltam rögtön, mert nem tudtam, mit mondjak. Felismert, mondtam végül, de úgy tűnt, mintha valahol másutt lenne, egy emlékben, amely nyilvánvalóan megrázta. Azt azonban nem árultam el Sallynek, milyen idő és hely volt, vagy mit mondott következőnek az anyám, és mennyire sokkolt vele.

Vörös kezek mindenütt!

A hőség ellenére a szavak megborzongattak. Még mindig igyekeztem valami észszerűséget találni bennük. Az anyám zavarodott, haldoklik; logikus, ha visszavonul a múltjába, és ott valami felizgatja. Mégis, akármivel biztattam magamat, a beteg érzés – a balsejtelem – egyre erősödött.

Nem lenne szabad itt lenned.

De itt voltam.

Leparkoltam anyám házánál. A falu szinte minden házához hasonlóan ez is elhanyagolt, kétszintes épület volt, a szomszédoktól földcsík és főképpen szederbokrokból álló sövény választotta el. A deszkahomlokzat megvetemedett, az ablakok sötétek és üresek, a kertet fölverte a gaz. A rozsdás esőcsatorna és az eresz helyenként majdnem kilyukadt.

A ház nemigen változott az évek során, csak megvénült. Látványa megrendített. Ez volt az a hely, ahol felnőttem. Ez volt az a hely, ahol huszonöt éve két rendőr várt velem együtt arra, hogy anyám hazaérjen.

Magam mögött hagytam, mégis itt volt egész idő alatt.

Kiszálltam a kocsiból. A házban a szag volt az első élményem: mintha felnyitnánk egy bőröndöt, amely tele van a gyerekkori holminkkal, előrehajolnánk, és vennénk egy jó mély lélegzetet. De rögtön megcsaptak más szagok is. Megnéztem a falat a lépcső mellett, és láttam a fekete és szürke penész ujjlenyomatait. A tisztítószerek nyoma a levegőben nem álcázhatta a port és dohosságot. Ammóniaszagot éreztem. És még valami mást. Ugyanazt az émelyítő édességet, amellyel az elfekvőben találkoztam.

Ez a szag felerősödött az utcai szobában, ahol anyám láthatóan a legtöbb időt töltötte. Sally próbálkozhatott egy kis rendcsinálással, de akármilyen takarosan egymásra rakta a puha takarókat a kanapé karfáján, csak könnyebb lett meglátnom bennük a hevenyészett ágyat. Egy kis asztalt állítottak a kanapé mellé. Most semmi sem volt rajta, de el tudtam képzelni itt a tárgyakat.

Egy pohár vizet. Az anyám szemüvegét.

Talán a könyvet. Amelyet most a kezemben tartok.

A rémálmok népe.

Visszamentem a folyosóra, követtem az ammóniaszagot a lépcső alatti kamráig. Néhány légy zümmögött az ablak vastag, zöld üvege mögött, a padlószőnyeg kilőtte magából a rajzszögeket, felpöndörödött, megtáskásodott. Nem értettem meg azonnal. Mivel az utóbbi hetekben nem bírt fölmenni az emeletre, ez a sivár hely volt anyám mosdója.

Ekkor magam elé képzeltem anyámat – a teste összement, a képességei cserbenhagyják, ügyetlenül csoszog a köréje záruló világban –, és elöntött a bűntudat.

Nem lenne szabad itt lenned!

Mindennek ellenére mégis itt kellett volna lennem.

A lépcső nyikorgott a lábam alatt. Olyan óvatosan mentem föl, mintha félnék megzavarni valamit. Félúton a lépcsőfordulóhoz visszanéztem. A napfény ferdén hullott be az utcai ajtó üvegén egy felsikált és fényezett padlósávra. Megint gondolkoznom kellett, hogy rájöjjek, mit látok. Ott fekhetett anyám a zuhanás után.

Az emeleten örökkévalóságnak tűnő ideig álltam egykori szobám ajtajánál, mielőtt kinyitottam a nyikorgó ajtót. Lassan kitárta magát a tér. Itt semmi sem változott. A szüleim nyilvánvalóan nem használták a távozásomat követő években, az egyetlen különbség az volt, hogy sokkal kisebbnek tűnt, mint ahogy visszaemlékeztem. A falnál most is ott állt hajdani ágyam maradványa – csak egy fémváz, és rajta az üres matrac –, ócska deszkaasztalomat is meghagyták az ablaknál. A szoba mindig ilyen sivár volt. Sosem volt sok holmim. A ruháimat a földön tartottam kupacokban a radiátornál, a könyveim ingatag oszlopokban magasodtak a fal mentén.

Akár tegnap is elköltözhettem volna. Egy részem szinte érzékelte a fiú kísértetét, aki sokáig fent maradt az asztalánál, és írta az elbeszéléseket, amelyeket akkor szeretett írni.

Átmentem a szobán, félrehúztam a függönyt az íróasztal fölött, és a szobát elárasztotta a fény. Alattam az elvadult hátsó kert bozótja vezetett a kerítéshez, és azon túl a fák falához.

Hiába nevezték el a falut az erdőről, másokhoz hasonlóan én is csak Árnyasnak ismertem. Amióta az eszemet tudom, mindenki így hívta. A napsütés ellenére a fák közötti hézagok mindig tele voltak sötétséggel és titkokkal, és ahogy bámultam a kertet, egy emlék lebegett elő a fák közül, feketén és fölöslegesen.

Hogyan vitt ki oda minket Charlie.

Abban az évben minden hétvégén találkoztunk a régi játszótéren, onnan felmentünk Jamesék házához, majd az ő hátsó kertjükön átvágva bevettük magunkat az erdőbe. Mérföldeket gyalogoltunk. Mindig Charlie vezetett. Azt állította, hogy az Árnyasban kísértetek járnak – egy szellem lakik benne –, és bár gyakran volt olyan érzésem, hogy figyelnek a fák közül, rendszerint jobban aggasztott, hogy eltévedünk. Az az erdő mindig veszélyes élőlény volt számomra. Minél mélyebbre mentünk, annál inkább úgy rémlett, egy helyben állunk – a mozgás illúzióját az okozza, hogy a táj újrarendezi magát körülöttünk, mint a sakktábla kockái mozognak a bábuk körül.

Charlie mégis mindig épségben hazavezetett.

De azután eszembe jutott az utolsó alkalom, amikor velük mentem. Mélyen a fák között, mérföldekre minden élő lélektől Charlie célba vette az arcomat egy betöltött csúzlival.

Összehúztam a függönyt.

Éppen ki akartam jönni a szobából, amikor észrevettem, hogy nem teljesen üres, mert az asztal mellett öreg kartondoboz áll a padlón. Valamikor több réteg barna ragasztószalaggal zárták le a tetejét, de aztán felvágták, és visszahajtották a füleket. Óvatosan letérdeltem, és kicsit jobban széjjelfeszítettem őket.

Pár régi holmim volt benne, legfelül egy megsárgult újság: Az írás művészete. Ugyanúgy megbizsergette ujjaimat, mint a könyv az elfekvőben. Ahogy megérintettem, gyorsan félre is tettem a padlóra. Vékony, keménykötésű könyv volt alatta. Tudtam, mi az. Most nem akartam ránézni, pláne megérinteni.

A doboz alján volt még egy csomó noteszem. Ezeket használtam kamasz koromban, hogy leírjam suta első novelláimat.

Egyebek között.

Fölvettem a legközelebbit, kinyitottam, elolvastam az első bekezdés első mondatát.

A sötét piacon vagyok.

Úgy törtek rám az emlékek, ahogy az ijedt madarak csapnak fel a fáról.

James, aznap, a mászókán.

Később a kopogtatás az ajtón.

A gondolat, amely olyan gyakran meglátogatott:

Valamit tenned kell Charlie-val.

Letettem a noteszt, és a hőség ellenére is megborzongtam. Amikor Sally azon a héten felhívott, beszámolt anyám balesetéről, és megkérdezte, ide tudok-e jönni, nem válaszoltam azonnal, mert a gondolat, hogy visszatérjek Grittenbe, borzalommal töltött el. Azonban mindent megtettem, hogy bebeszéljem magamnak, a múlt elmúlt. Nem szükséges azzal foglalkoznom, ami itt történt. Ennyi év után biztonságban vagyok.

Tévedtem.

Mert újabb emlékek érkeztek, sötétek, dühösek. Rájöttem, hogy akármennyire szeretnék végezni a múlttal, itt az a fontos, hogy a múlt végezzen velem. Miközben hallgattam a némaság vészjósló tompaságát magam mögött a házban, az egész napos balsejtelem közelebb húzódott az iszonyhoz, amelyet, emlékszem, huszonöt éve éreztem.

Valami szörnyűség fog történni.

4

KORÁBBAN

Október eleje volt, néhány hete jártunk a Gritten Park iskolába. Aznap rögbiztünk. James és én az osztály többi részével együtt a főépületben öltöztünk át, majd elcsörtettünk a macskaköves utakon a pályára. Emlékszem, milyen jéghideg volt a levegő a combomon, hogyan gomolygott a lélegzetem. Körülöttünk élesen és nyersen kopogtak a szöges cipők.

Jamesre pillantottam, úgy jött mellettem, mint akit akasztani visznek. Óvatosan figyelte az elöl haladó termetesebb fiúkat. Noha a tőlünk telhető legnagyobb diszkrécióval illeszkedtünk be új iskolánk hátterébe, Jamest az első naptól kipécézték az erőszakos barmok. Mindent elkövettem, hogy megvédjem, amikor együtt voltunk, de hát nem lehettem mindig mellette, és a rögbipálya olyan volt, akár a vadászidény. Olyan hely, ahol az erőszakot nemhogy eltűrték, de bátorították is.

A tanár – Mr. Goodbold – peckesen vonult az élbolyban, és a kedvenceivel kötekedett. Eléggé olyan volt ő is, mint egy iskolai zaklató, csak idősebb, drabálisabb változatban. Ugyanaz a brutálisan borotvált fej, tömör test, ugyanaz a harag a világra, és a lágyabb, érzékenyebb srácok alig titkolt lenézése. Néhányszor láttam, amikor a buldogját sétáltatta Grittenben; mindketten ugyanazzal a behúzott nyakú, erőteljes járással mozogtak.

Megérkeztünk az úthoz, ahol be kellett várnunk a zöldet, mert az autók veszélyes gyorsasággal kanyarodtak. Megrándultam a levegő nyomásától, amikor elhúztak mellettünk. Némelyiknél semmi sem szavatolta, hogy megállítaná őket a száguldásban egy piros lámpa.

Odahajoltam Jameshez, és azt súgtam:

– Mintha ennek a kísérletnek minden részét arra tervezték volna, hogy megöljenek.

Nem mosolygott.

Épségben átértünk az úton, ami a mező túlsó végében levő pályához vezetett, ahol az egyik asszisztens a rögbilabdák összegubancolódott hálójával birkózott. Az ég a magasban szürke volt és végtelen.

– Oszoljatok két csoportra!

Széttárta a karját, és valahogy sikerült elválasztania kedvenceit tőlünk, többiektől.

– Ti ehhez a vonalhoz. Sorakozó magasság szerint.

Keresztülvezette a nagyobb fiúkat a pályán. Mi, többiek egymásra néztünk, és csoszogni kezdtünk. Jó fejjel magasabb voltam Jamesnél, így meglehetősen távolra kerültünk a sorban. Az asszisztens adott egy labdát. Figyeltem, hogyan szervezi meg Goodbold a pálya túlsó oldalán a másik csapatot úgy, hogy az, aki náluk a legmagasabb volt, a mi legkisebbünkkel kerüljön szembe.

– Amikor ezt megfújom – bőgte, és felmutatott egy sípot –, megpróbáljátok áthozni a labdátokat a másik térfélre. Ellenfeletek igyekszik megállítani. Ilyen egyszerű. Mindenki megértette?

Néhányan azt mormolták, hogy „igen, uram”, én azonban hallgattam. Láttam, hogy a fiúk a pálya másik végén sutyorognak és átrendezik a sorukat Goodbold háta mögött. Egy David Hague nevű kölyök helyet cserélt a szomszédjával, hogy Jamesszel legyen szemben. A görény!, gondoltam. Ő volt a legkomiszabb zaklató. Nehéz családból jött; a bátyja börtönben ült, és eléggé úgy nézett ki, hogy ő is oda kerül. Az első gritteni napon Hague meglökött valami állítólagos lekezelés miatt, mire habozás nélkül behúztam neki. Ebből verekedés lett, de attól fogva békén hagyott. James könnyebb áldozat volt.

Azt mondtam magamnak, hogy itt nem tehetek semmit. Most már boldoguljon egyedül. Ehelyett az ellenfelemre összpontosítottam. Nem érdekelt a csapatom sikere, de elhatároztam, hogy győzni fogok a magam kedvéért. Összeszorítottam a fogaimat, az oldalamhoz szorítottam a labdát, jobb lábammal hátraléptem. A szívem gyorsabban kezdett verni.