A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pretending to Be Erica

Viking Children’s Books, an imprint of Penguin Young Readers Group, a division Penguin Random House LLC, USA, 2015

Fordította: Szabó Luca

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Michelle Painchaud

Hungarian translation © Szabó Luca, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-347-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

PM-nek. Többé már nem kell félned.

„Las Vegas az egyetlen hely a Földön, ahol a pénz valóban beszél.
Azt mondja, viszlát.”
FRANK SINATRA a The Joker Is Wild c. filmben.

1: Álcázd magad

Még furcsa leírni az új nevemet.

Idővel könnyebb lesz, mint annyi minden más. De most még az Erica név furcsán, ismeretlenül cseng, amikor felírom a matek feladatlap sarkára. Szép és kedves, nem illik hozzám.

– Erica – mosolyog rám a nagypapapulcsis matektanár, Mr. Roth –, kérlek, mutatkozz be az osztálynak!

Inkább idehánynék a terem közepére.

– Rendben! – állok ki a többiek elé. Az üres tábla olyan, mint egy nyomasztó szellem. Nem akarok megfordulni, nem akarok az osztálytársaim szemébe nézni. Mégis megteszem. – Sziasztok! Erica Silverman vagyok.

Felmorajlik az osztály. Hallottak már rólam. Az első padból egy fekete hajú lány bámul rám, de én kerülöm a tekintetét, ahogy mindenki másét is – Erica még kicsit érzékeny az árulás után. Roth megköszörüli a torkát.

– Ennyi elég is lesz. Jobb is, ha nem árulsz el magadról semmi bizalmasat, Erica. – Az osztályhoz fordul. – Kérlek, bánjatok vele tisztelettel, ahogy bármelyik társatokkal tennétek, és tartsátok észben, hogy aki odakint szóba áll valamelyik Ericáról kérdezősködő riporterrel, büntetést kap. Minél kevésbé foglalkozunk velük, annál hamarabb leszállnak rólunk.

Egyetértés morajlik végig a diákokon. Leülök a helyemre. Jobb oldalamon van az ablak, és ha kinézek rajta, látom az udvart. Riporterek sétálnak a kerítés mellett, fotóznak. Reggel óta csak többen lettek – most már két tévétársaság híradójának kisteherautója is kint parkol. Miattam vannak itt. Kamerák előtt játszani könnyű, gimisek előtt nehéz. Nem akaródzik beismernem, mennyire ideges vagyok. A lámpaláz zöldfülűeknek való.

– Keselyűk.

A mellettem ülő magas fiúnak mély, reszelős hangja van. Előregörnyed. Úgy fest, mint aki most kelt ki az ágyból – hosszú, hullámos, szőke haja szanaszét áll, szeme majd leragad. Nem különösebben jóképű, de az arca szimmetrikus, kellemes és teljességgel felejthető.

– Keselyűk? Mármint én?

Összerezzen.

– Nem. Ők. Azok a seggfej paparazzók.

Seggfej. Ízlelgetem a szót. Már egy hónapja nem hallottam káromkodást – egész idő alatt udvariasnak tettettem magam. Kinézek az ablakon, és halványan elmosolyodom.

– Lassan megszokom. Az egész hetem másról sem szól, mint a kamerákról meg a rendőrökről. Ha még egyszer belevakuzik valaki a  szemembe, kénytelen leszek beszerezni egy vakvezető kutyát.

Ezt könnyed viccnek szántam, de a fiú összevonja a szemöldökét.

– Mondd meg nekik, hogy kopjanak le!

Szerettem volna, elhiheted, haver. Száz meg száz gorombaságot lett volna kedvem a fejükhöz vágni, amikor ma reggel kiszálltam a kocsiból, és körülvettek. De nem lehet. Döbbenten nézek, ahogy a  sérült lelkű Erica tenné.

– Nem tudom, tudnék-e ilyen bunkó lenni.

A karjára hajtja a fejét.

– Akik elraboltak, jól megtanították, hogyan legyél végtelenül kedves, mi?

Elsötétül a tekintetem. Ha csak szóba kerülnek a szüleim, fenyegetően nézek.

– Nem arról van szó, hogy nem akarok beszólni nekik, csak nem tudom, megéri-e egyáltalán megpróbálni.

Elmosolyodik.

– Ez már jobb válasz.

A hangszórókból a reggeli ima üvölt, és mindenki lehajtja a fejét. Ez egy keresztény magániskola. A tetőre szerelt kereszt árnyéka elnyúlik a füvön. A szőke fiú nem csinálja, amit a többiek, a fekete hajú lány a padlót bámulja, egy-két srác egyenesen előre néz. Mindenki a maga módján imádkozik. Összekulcsolt kezemet a homlokomhoz emelem, de csak óvatosan, nehogy hozzáérjek az érzékeny részekhez. A plasztikai műtét hegei elhalványultak, de az izmaimban még jelen van a fantomfájdalom.

Istenem, bocsásd meg bűneimet! Egy tizenhárom évvel ezelőtt eltűnt lánynak adom ki magam, aki gazdag.

És halott.

————

A négyéves Erica Silverman elbűvölő kislány volt. Világosszőke haja, mogyoróbarna szeme, hosszú szempillái voltak, és ha mosolygott, elővillantak a tejfogai. Ő volt a Silverman-család öröme és büszkesége. Mr. Silverman légi közlekedési mérnök volt, a felesége pedig kedves, társasági hölgy, aki délről származott, gazdag, georgiai családból. Seven Hillsben telepedtek le, ahol a kegyetlen Las Vegas-i sivatag helyét mesterséges, zöld lankák veszik át, és ahol előkelő villák állnak. Erica nagyon szerette A hercegnő és a sárkány társasjátékot és az üvegszemű porcelánbabákat.

Egy napon Erica nem volt ott, amikor az óvoda után az édesanyja érte ment. A biztonsági őr mindössze fél percre vette le róla a szemét – csak ennyi kellett ahhoz, hogy valaki felkapja és eltűnjön vele.

Évekig keresték, de a rendőrség egy idő után már nem tudott változatlan intenzitással kutatni utána. Senki sem követelt váltságdíjat, a kislányt mintha a föld nyelte volna el. A magánnyomozók egymás kezébe adták a kilincset, és mindegyik ugyanott bukott el – egy idő után feltétlenül szükség lett volna valami kézzelfogható nyomra a folytatáshoz. Csak annyit sejtettek, hogy a gyerek valószínűleg elhagyta az államot, talán az országot is. Hét év után Mr. Silverman összeomlott, ahogy azok a szülők szoktak, akiknek meghal a gyereke – hirtelen, nagy feltűnést keltve, visszafordíthatatlanul. Egy kedd reggel minden bútort összetört tizenötödik emeleti irodájában, aztán bezúzta az ablakot is. Éppen ki akart mászni rajta, amikor lefogták. Ezek után a legjobb elmegyógyintézetbe került, amit csak Mrs. Silverman pénztárcája elbírt. Az asszony magára maradt, egyedül szenved, és egyedül várakozik.

A történet itt kétfelé válik.

Az igazság: Erica meghalt. Egy harminchat éves, Boulder Cityből származó számítógépbolti eladó, Gerald Brando rabolta el, aki a családról szóló egyik újságcikkben látta meg, és azonnal beléhabarodott. Évekig követte, megtanulta a napirendjét, megismerte a személyiségét. Annyi előkészület előzte meg a gyerekrablást, hogy esélytelen volt mind a szökés, mind a kislány megtalálása. A férfi százhúszas IQ-jához nem társult túlzott büszkeség, ami mindent elszúrhatott volna. Az elrablása után negyvennyolc órával gyilkolta meg Ericát. Apám, Sal a börtönben ismerte meg Geraldot, aki éppen egy másik gyerekgyilkosság miatt ült. A férfi egy szót sem szólt a rendőröknek Ericáról, de Salnek minden apró részletet elmesélt a börtönudvaron, ahol együtt levegőztek.

A hazugság: egy pár rabolta el Ericát, hogy aztán sajátjukként neveljék fel. A pár két tagja Sal két barátja, akik részesednek majd abból az összegből, amit a csalással kaszálunk. Jelenleg menekülésben vannak, és a most már tizenhét éves Ericát – ez lennék én – a rendőrségre hagyták.

Sal szélhámos, én meg a lánya vagyok, és ez a közös melónk.

Ez életem első napja a gimnáziumban. Meg úgy általában az iskolában. Ha valaki annyit költözködik, mint mi, nem opció a gyerek iskoláztatása. Sal otthon taníttatott. Tanultam matekot, klasszikus irodalmat, valamint Sal kedvencét, katonai filozófiát. Az új tantárgyaim túl egyszerűek. Évekkel ezelőtt tanultam már mindezt, de ezt megtartom magamnak. Sosem jelentkezem, és direkt elrontok néhány feladatot. Csak egyet-kettőt. Erica okos, de nem túl okos lány lesz. Egy túl okos ember társaságában mindenki kényelmetlenül érzi magát, és én azt akarom, hogy mellettem jól érezzék magukat, mert akkor nem lesznek előttem titkaik.

Hamarosan a lyukasóra lesz a napom fénypontja. Nem kell egyenes háttal ülni, és nem kell úgy tenni, mintha figyelnék. Szabadság. Szabadon bóklászhatok a folyosókon, nézhetem az utcát és az embereket. Kíváncsi tekintetek szegeződnek rám. Már egy hónapja a híradó rendszeres szereplője vagyok. Pontosan tudják, ki vagyok, de úgy tesznek, mintha semmiség lenne az egész. Lányhordák figyelnek, a tekintetük pásztázza az egyenruhámat és az arcomat, aztán elfordulnak, mintha cseppet sem érdekelném őket. De továbbra is sutyorognak, és hangosan vihognak. Nyilván rólam beszélnek. Mély levegőt veszek, szeretném kifújni a bizonytalanságot. Sal szavaira és tanítására emlékszem. A szélhámosok első számú szabálya: ha nem is vagy magabiztos, akkor is tégy úgy, mintha az lennél!

Higgyék el, amit el akarsz velük hitetni!

Kiegyenesítem a vállamat, és hátradobom a hajamat. Magabiztosság. A lépteim hosszúak és egyenletesek. Aki túl sokáig néz, arra rámosolygok, mire az illető elkapja a tekintetét. Magabiztosság. Higgyenek el mindent! Higgyenek benned!

A női mosdóban lelek menedékre a bámészkodók elől. Nem hittem volna, hogy ilyen stresszes lesz a figyelem középpontjában állni. Amint becsukódik mögöttem az ajtó, fellélegzem, mintha mázsás kő gördülne le a szívemről. A tükör tiszta, csak a fülkék ajtaját firkálta össze valaki. Amikor meglátom az új tükörképemet, megáll bennem az ütő, az ereimben meghűl a vér. Muszáj ránéznem. Egy normális lány nem kerüli a tükröt – neki a tükör a legjobb barátja, egyben a legnagyobb ellensége, valamint a mániája is. Nézem magamat, és az igazi nevemet tátogom, mert tudom, hogy a tükör ezüstös mélye megőrzi a titkomat.

Violet.

Valójában Violetnek hívnak.

A hajam nem olyan szőke, mint amilyennek lennie kellene, de úgy döntöttünk, megtartjuk ezt a piszkosszőke árnyalatot, az eredeti színét. Ha befestettük volna, az túlságosan műnek hatna, túlságosan egyértelmű lenne, hogy egy kicsi lány hajszínét akartuk utánozni. A korral néha kifakul a szín, úgyhogy nem lehetek gyanús. Az arcom körvonala erőteljesebb. Nem tehettek be implantátumot, mert azt kimutatná a röntgen, de lecsiszolták a csontot, hogy jobban hasonlítsak. A szememet megnagyobbították, kikerekítették – felvágták a szélét. Az orvos szerint úgy kell ezt elképzelni, mint amikor meghámozunk egy szőlőszemet. Az orrom kissé turcsi, nem kampós – ahogy az orvos mondta, csak le kellett borotválni a porcot. Öt év alatt három műtétem volt. Szép vagyok, de büszke nem. Elveszettnek, kicsinek érzem magam. Eltűntem – Erica egészben lenyelt. Minél jobban belemerülök az életébe, annál meggyőzőbb leszek. Résen kell lennem, figyelnem kell a környezetemet, ahogyan Sal tanította. Nem tehetem tönkre azt a balhét, amiből annyi pénzhez jutunk, hogy soha többé nem kell kisstílű bűncselekményeket elkövetnünk. Egyáltalán, semmilyen bűncselekményt. Annyi pénzünk lesz, hogy bármit megvehetünk, amit csak akarunk – házakat, kocsikat, kisebb szigeteket. Hatvanmillió dollár nem aprópénz. Nem is jön könnyen. A vegasi alvilág legsötétebb sarkaiban suttognak a Silverman-festményről, ami a hackerek és rosszarcú zártörők Szent Grálja. Sal emberei szólásként használják – „Ha nálam többet iszol, haver, ellopom a Silverman-festményt”, „Még a Silverman-festményt is egyszerűbb lenyúlni, mint a főnökkel értelmesen beszélni.” Olyan nekünk, mint a hegymászóknak a Mount Everest, a búvároknak a Mariana-árok, az amerikai foci rajongóinak a Super Bowl.

És én egyedül fogom ellopni a festményt.

A kiképzésem és Sal kapcsolatai juttattak ide, ahol ma vagyok.

Belemosolygok a tükörbe. Meleg, őszinte mosolyom van. Sokat gyakoroltam. Kicsit lejjebb engedem a szám sarkát. Így. Most már kevésbé mű. Őszintébb, jelentsen ez bármit is. Már nem tudok őszinte lenni. Az őszinteségnek lőttek, amikor egy hónapja kiszálltam abból a rendőrautóból, és beléptem a magániskolák és menő egyenruhák világába.

Mielőtt beépültem volna, Sallel tanulmányoztuk a normális gimiseket. Egy iskolával szemben parkoltunk, és néztük, ahogy csoportokba verődve jönnek-mennek, nevetnek, bámulnak, csókolóznak. Őszinték voltak, én meg olyan emberek között éltem és dolgoztam, akik egész testükkel hazudtak. A saját testbeszédemmel vertem át őket. Átlátok az embereken, de azokon a srácokon nem is kellett átlátni. Nyitott könyvként tárták elém zagyva érzelmeiket – olyan sebességgel váltottak a szeretet és a gyűlölet között, olyan gyorsan zongorázták végig a köztes érzelmek egész skáláját, ahogy egy türelmetlen gyerek kapcsolgatja a tévét.

Sal rám mosolygott.

– Látod? Nem is nehéz normálisnak tettetni magadat. Annyi a titka, hogy ne játszd meg magad.

Szeretném felhívni. Szeretném hallani a hangját, a nevetését, és szükségem van a tanácsaira. De nem lehet. Ez most nagyon kényes időszak. Mindenkit meg kell győznöm arról, hogy én vagyok Erica. Minden telefonhívás, minden szempilla-rebegtetés, minden mosoly és intés ennek az eszköze. Ez életem szerepe.

Kitárul a mosdó ajtaja. A fekete hajú lány jön be, aki olyan csúnyán nézett rám az órán. Összekapcsolódik a tekintetünk. Mélybarna szeme van, amit vastagon kihúzott – ettől szinte vad a pillantása. Ő szakítja meg a szemkontaktust. A mosdókagylónak dől, és rágyújt. Bemegyek az egyik fülkébe elvégezni a dolgomat, és valamiért aggaszt a gondolat, vajon mennyire hangosan pisilek. Amikor kijövök, még mindig ott van, és a szeme sem rebben, amikor a háta mögötti mosdókagylónál kezet mosok. Éget a tekintete. Az arcomba fújja a füstöt, miközben a kezemet szárítom. Lehet, hogy mások félnek tőle, de én ismerem a fajtáját. Keménynek mutatja magát, hogy palástolja a sebezhetőségét. Mindketten szerepet játszunk.

– Figyellek – köhögi.

Gyakorlott pókerarccal nézek rá, de azért mutatok némi bizonytalanságot, hogy azt hihesse, nyeregben van.

– Ebben biztos vagyok.

A mosdókagylón nyomja el a csikket, és nevet.

– Nem te vagy az első, aki ezt bepróbálja. Előtted már volt két jelentkező. Téged is ki fognak gyomlálni, ahogy őket.

Nem hazudik. Olvastam a két lányról, akik közül az egyik három, a másik nyolc évvel ezelőtt próbálta meg Ericának kiadni magát, sikertelenül. A kényelmes életre vágytak, és ez lett a vesztük. Lehetetlen ilyen sokat ilyen sokáig akarni, ha valaki csak szerepet játszik. A díjra kell koncentrálni, elragadni, és eltűnni, még mielőtt valaki lebuktatna. Az ő díjuk az élethosszig tartó luxus lett volna. Az enyém egyszerűbb, tisztább, és sokkal jobban megéri – a Silverman-festmény.

A másik két lányt elkapták, de ők nem én voltak. Nekem DNS-em is van, egy fürt az igazi Erica hajából, amit Gerald megtartott, Sal meg lenyúlt a börtönben. Nekem ott van a laborasszisztens, aki azt írta rá, hogy friss minta, miután Sal valahogy meggyőzte, gondolom, zsarolással. Sal orvosának köszönhetően ugyanolyan törésem van a jobb szárkapocscsontomban, ami ugyanott és ugyanolyan szögben gyógyult meg, mint Ericának, miután legurult valami lépcsőn.

Nekem ott van Sal.

Közel egy hónapja Erica megtudta, hogy nem az igazi szülei nevelik. Rájött, hogy elrabolták. Sérült, kicsit érzékeny, de azért nem lábtörlő. Frusztrált és dühös, mert minden egyes rendőr és riporter, aki azóta betette a lábát a házba, azzal vádolta, hogy nem is ő a valódi Erica. Torkig van már a vádaskodással.

– Nem te vagy az első, aki kételkedik bennem – vetem oda –, és nem is az utolsó.

Úgy nevet, mint egy hiéna.

– Hát, ezt is hallottam már.

Ahogy bevágja maga mögött az ajtót, lyukat üt a mellkasomon. Ez az első napom az iskolában, és máris van valaki, aki gyanakszik rám. Fantasztikus. De hát ő is csak ember.

Én viszont egész életemben erre a szerepre készültem.

Lehet, hogy ennek a lánynak a nyomasztó jelenléte elég volt ahhoz, hogy megtörje az előző „Ericákat”, de én más vagyok. Sal azért hozott ki az árvaházból, mert már akkor is hasonlítottam Ericára. Úgy nevelt, hogy ő legyek, mert tudta, hogy eljön a nap, amikor igazán ő lehetek, és azt akarta, úgy simuljon rám a szerep, mintha rám öntötték volna.

Erica már akkor a részem volt, amikor még a nevét sem tudtam.

Lemegyek a menzára, és elveszek egy szendvicset. Odaadom az ebédjegyemet a kasszánál dolgozó diáknak. A pénztárgép megviselt, régi, az utolsókat rúgja. A diák kinyitja, és ezzel előhív belőlem egy emléket.

————

Ötéves korában Violet kiváló figyelemelterelő.

Az orrában érzi a benzin szagát, és könnyezik a szeme a cigifüsttől. Elvakítják az ablakra szerelt neon sörreklámok. Odatotyog a pulthoz, és igyekszik minél nagyobb krokodilkönnyeket kipréselni magából. Mivel egyedül van egy idegen benzinkúton egy csomó ijesztő emberrel, ez nem is nehéz feladat. A pénztáros körülnéz, abban bízik, hogy valaki azt mondja, az övé ez a bőgőmasina, de nem így történik. Áthajol a pult fölött, és megkérdezi, a szülők a mosdóban vannak-e, vagy a fagyasztott árunál. Egymásra néznek, és a kislány egyre hangosabban sír. A pénztáros azt mondja neki, maradjon vele, amíg elő nem kerülnek a szülei, és behívja a pult mögé. Tíz perc. Negyed óra. Fél óra is eltelik, mire beront egy ősz, zilált hajú férfi. Magas, erős, kissé már öregszik.

– Látta valaki a kislányomat? A kislányomat! Szőke, barna szemű. Úristen, könyörgöm, valaki csak látta!

A pénztáros odasiet hozzá, nyugtatgatja. A kislány nem rohan oda az apjához, ami gyanús. Meg kell győződni róla, hogy a férfi tényleg az, akinek mondja magát.

A benzinkutas háttal áll a kasszának. Violet már elég magas ahhoz, hogy elérje a pénztárgépet nyitó gombot, de még elég alacsony, hogy a biztonsági kamera felvételén ne szerepeljen. Sal kétségbeesett kiáltozása elnyomja a pénztárgép csilingelését. Apró ujjak markolásszák a bankjegyeket, a tíz- és húszdollárosokat. Mindet elveszi, ami csak belefér kis kezébe, és az overalljába tömködi, majd bezárja a gépet.

Felkiált: – Apu!

Kirohan a pult mögül, csak úgy repülnek fonott copfjai. A viszontlátást alaposan begyakorolták, minden egyes alkalommal megjátsszák, hogy boldogan borulnak egymás nyakába. Jól alakítják a szerepüket, és megérdemlik, hogy este végre ne gyorskaját egyenek, és egy motelszoba puha ágyában alhassanak. Sal büszkén mosolyog, és ez boldoggá teszi Violetet. Valaki büszke rá – nem számít, ki az.

————

Egy hónapja ez az első nap, hogy kijöhettem a házból.

Igazából a ház nem is jó szó, mert Mrs. Silverman valóságos kastélyban lakik. Azt azért nem mondhatni, hogy villában, de majdnem. A birtok három hektáron terül el Vegas legdrágább részén, egy olyan környéken, amit külön zárható kapuval védenek. A fehér kőből épített erkélyek és az ólomüveg ablakok olyan kontrasztot alkotnak, mint a szivárvány a havon. A kertész az éppen csak rügyező bokrok között piszmog. Ez a sok zöld nagyon mű ahhoz képest, hogy a sivatag közepén vagyunk.

Mrs. Silverman kicsit lazított a pórázon, hogy iskolába járhassak. Félek is visszaszállni a BMW-be, amivel értem jött, de leküzdöm magamban ezt az érzést, és megpróbálok vidámnak látszani. Szőke haját tökéletes kontyban viseli. Sötétkék kosztümjétől szinte világít fehér bőre és élénkpiros szája. Az orra vékony, az arccsontja magasan ül. Most már hasonlítok rá, talán túlságosan is. Amikor kiszáll a kocsiból, gyanúsan melegen mosolyog, mintha csak megjátszaná magát.

Odarohan hozzám, és magához von. A kerítés mellett álldogáló riporterek ránk vetik magukat, de a rendőrök minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy kordában tartsák őket.

Ügyes legyél, Violet! Add át magad az asszony bánatának, a sötét megkönnyebbülésnek, amit olyan könnyű utánozni. Legyél örvény élete folyójában, szenvedése tengerében! Érzései hullámokban söpörnek át felettem. A hajamba zokog.

– Ne haragudj, drágám! Ne haragudj! Hiányoztál. Tudom, csak iskolában voltál, de annyira nagyon hiányoztál…

– Semmi baj – szipogom, és elerednek a könnyeim. Mrs. Silvermannek rózsaillata van, és valami drága krémet is érzek rajta. Olyan ereje van a bánatának és az örömének, hogy egyáltalán nem nehéz játszanom. Ha valamit meg akarunk játszani, csak annyi a titok, hogy el kell hinnünk, valódi. Nem szabad kételkedni, csak hinni kell. A februári nap fényében fürdünk, elárasztja mindkettőnk arcát, testét, és ő csak sír és sír, és én is sírok. Én vagyok a tükörképe.

Ebben a pillanatban Erica Silverman vagyok.

2: Add el

Erica háza nem úgy néz ki, mint egy börtön.

Ragyog a tölgyfa lépcsőház. A falakat festmények díszítik, a magas mennyezeten tükröződik a napsugár és a kristálycsillár – szivárvány táncol egy halott lány otthonában. A bútor drága, a padló keményfából készült. Mindenről ordít a gazdagság. Sallel pont az ilyen helyeket szoktuk kifosztani. Egy ekkora házat nagyon egyszerű kipakolni, amikor a lakói az ebédlőben, nyitott ajtók mellett vacsoráznak. Csak fel kell venni egy megfelelő emblémával ellátott pulcsit, szélesen mosolyogni, és szinte senkiben sem merül fel a kérdés, vajon mit keresel te ott. Sal vízvezeték-szerelőnek szokott öltözni, hozzám viszont közelebb áll a bejárónők rózsaszín pólója. Drága parfümök, elektronikai cikkek, és ha nagyon nagy mázlink van, némi ékszer is leesik.

De ma más lány vagyok, olyan, akinek fogalma sincs, hogy kell feltörni bármelyik, a piacon megtalálható zárat. Ez a lány nem tudja tűpontosan elemezni egy ember személyiségét csak az alapján, milyen ruhát visel az illető. Erica ágyára dobom a hátizsákomat, és körülnézek. Ez a szobám. A polcokon babák ülnek, üvegszemükben tükröződik az arcom. Tizenhárom éve várják, hogy Erica hazajöjjön és játsszon velük. Tudják. Minden egyes göndör tincs és selyemránc azt súgja, hogy tudják, én nem ő vagyok. Mrs. Silvermannel ellentétben a babák nem kétségbeesettek, nem hagyják, hogy az érzéseik elfedjék előlük a valóságot. A fésülködőasztalon körömlakkok és pónilovas matricák sorakoznak, egy másik kor lenyomatai. A tükörre zsírkrétával rajzolt mesterművet ragasztottak, amely egy pálcikaember-családot ábrázol.

Mrs. Silverman birtokolni akarja a lányát.

A lelkem mélyén tudom, ez nagyon fontos ahhoz, hogy sikerre vigyem a csalást. Amikor kiszálltam az autóból, rám nézett, és megbicsaklott a térde. Összeesett. Elsírta magát. Odamentem hozzá, felsegítettem a földről, ő meg átölelt, és egy teljes órán át nem engedett el. A keze úgy markolta a hátamat, mint egy madár karma. Érezte – engem érzett. Nem hinném, hogy ez csak az új arcomnak köszönhető – igaz, hátborzongatóan hasonlít a fantomképre, amit a rendőrség rajzolt a tizenhét éves Ericáról, de az anyák mindig tudják. Volt valami más is. Talán a kétségbeesés. Az előző két Erica hamisnak bizonyult. Reményeket ébresztettek benne, aztán porrá zúzták, és amikor felépült a csapás után, jött a következő. Mr. Silverman az őrületbe menekült. Mrs. Silverman elveszítette a lányát és a férjét is.

Kétségbeesés.

Meggyőző vagyok. Az arcom, a DNS. Utóbbinak köszönhető a siker. Amíg meg nem lett az eredmény, nem engedtek Mrs. Silverman közelébe. Erica négyéves volt, amikor elrabolták, ahhoz már elég nagy, hogy szeressék, de ahhoz elég kicsi, hogy az idő az én oldalamra álljon. Az idő eltorzítja a kis hibákat, amelyeknek elrejtésén vagy eltüntetésén Sal olyan sokat dolgozott. Mrs. Silverman hagyja, hogy az idő és az érzések táplálják a reményeit, ezért a lányát látja bennem. A szíve azt súgja, én vagyok az.

Minden programját lemondta, az összes jótékonysági bált, vacsorát, mindent, és egy hónapig ült velem otthon. Körmöt festettünk, beszélgettünk. Többnyire beszélgettünk és főztünk, mintha az étel betömhetné az elvesztegetett idő kitátott száját. Minden évről kifaggatott, az összes születésnapról és karácsonyról tudni akart. Költöttem neki egy történetet, aminek hallatán ő is sírt, és én is sírtam. Ezt a mesét nagy gonddal találtuk ki Sallel, és az érkezésemet megelőző hónapokban alaposan begyakoroltuk. Minden részletet tudok, minden biciklibalesetet és háziállatot úgy ismerek, mint a saját életemet.

Ha a kamerák felvették volna az abban a hónapban nyújtott alakításomat, nekem ítélnék az Oscart. Minimum két kategóriában. Nemcsak színészkedtem, hanem feltámasztottam Ericát hamvaiból, és befogadtam a lelkét. Megidéztem, és a lelke rajtam keresztül életre kelt. Violetet olyan mélyen elnyomtam magamban, hogy már attól tartottam, elveszítettem, de ma, amikor bementem az iskolába, újra felszínre tört. Miután kikerült Mrs. Silverman gyászának árnyékából, kicsit kilépett a fényre. De csak egy kicsit, mert nem mutogathatom őt túl sokat.

Kopognak.

– Gyere be!

Mrs. Silverman lép be, és bizonytalanul mosolyog.

– Hogy vagy?

Vállat vonok.

– Fárasztó volt a suli.

– Kedvesek voltak veled?

– Nem is tudom. – A gyerekes, rózsaszín takarót babrálom. – Megbámultak. Olyan érzés volt, mintha vádaskodnának, kételkednének bennem.

Összerezzen, aztán leül mellém az ágyra, és megszorítja a kezemet.

– Meg kell értened őket. Voltak másik Ericák is. Csak összezavarodtak, ennyi az egész.

– Hozzám hasonlóan – motyogom.

Újabb szorítás.

– Te miért zavarodtál össze?

– Nem tudom! – Felpattanok. Dühös vagyok. Dühös és zavarodott. – Hogy tehettek ilyet? Hogy vihettek el, hogy hallgathatták el előlem tizenhárom éven át az igazat? Tizenhárom év! Szerettem őket, megbíztam bennük…

– Bennük. – Mrs. Silverman az ajkába harap, és a homlokát ráncolja. Tudja, hogy a nevelőszüleimről beszélek, akik elraboltak. – Nem tudok felelni a kérdéseidre, Erica. Egyszerűen rossz emberek…

– Nem igaz! – kiáltom, és ő beleremeg. – Nem rossz emberek. A szüleim voltak. És ahányszor csak rád nézek, ahányszor csak meglátom azokat a riportereket, vagy akár a híradót… – Megbicsaklik a hangom. – Legszívesebben összetörnék valamit. Addig akarok törni-zúzni, amíg valaki meg nem magyarázza ezt nekem.

– Erica…

– Magyarázzák meg! – Belerúgok az ajtóba.

– Erica, kérlek! – Odarohan hozzám, és átölel. – Lélegezz! Mély levegő, ahogy tanultuk.

– Azok a riporterek úgy csinálnak, mintha ez valami szórakoztató műsor lenne! – csuklom. – De ez az életem! Az életem!

– Tudom, tudom – csitítgat, és még szorosabban ölel. – Reméltem, hogy kicsit visszavesznek. Sajnálom. Azért lesznek egyre szemtelenebbek, mert még nem adtunk ki hivatalos nyilatkozatot.

– És ha kiadnánk, és végre túlesnénk ezen az egészen? – A szememet törölgetem.

– Tényleg ezt szeretnéd? – Mrs. Silverman aggodalmasan néz rám. – Lehet, hogy még nem állsz rá készen.

– De igen! – makacskodom. – Elegem van, belefáradtam. Kérem vissza a régi életemet!

Mrs. Silverman válla megrándul. Túl gyorsan mondtam túl sokat, túl messzire mentem.

– Nem a régi szüleimet! – teszem hozzá gyorsan. – Csak szeretném, hogy minden megint olyan legyen, mint régen, csendes és békés.

Megnyugszik, de látom rajta, hogy nem sok választja el az összeomlástól.

– Ez eltart majd egy kis ideig.

– Sajnálom, nem akartalak megijeszteni.

Mosolyogva simogatja a vállamat. Pihekönnyű az érintése, és valami furcsa habozást érzek benne, amit nem tudok hová tenni. El sem hiszi, hogy itt vagyok. Hálás. Amióta megérkeztem, mit sem csökkent az érzései intenzitása, ezt minden pillantása és érintése elárulja. Tizenhárom év alatt felgyűlt szeretet árad belőle minden egyes nap, és én mindet beiszom. Még sosem öleltek ilyen szorosan, még sosem akartak ennyire megvédeni. Évekig tart egy-egy ölelése. Vékony karja remeg, mintha attól tartana, amint elenged, eltűnök, és csak füst meg egy kupac hazugság marad utánam.

Sal volt az anyám és az apám egy személyben. Egyszer-kétszer megölelt, inkább fiatalabb koromban. Mielőtt örökbefogadott, néha nevelőanyukákkal éltem, de egyikükre sem emlékszem.

Mrs. Silverman az első igazi anyukám, de még sosem szólítottam így. Ha az igazi Erica az én cipőmben járna, legalább egy hónapig ő sem szívesen mondaná neki, hogy anya. De lassan letelik az első hónap. Nagyon jól, hihetően játszottam az elrabolt lány szerepét, és most jöhet a következő lépés.

– Meglátom, mit tehetek. – Végre elenged, és az ajtó felé indul. – Meghívtak minket egy-két talkshow-ba. Ha egybe elmegyünk, azzal a többiek száját is befogjuk, legalábbis remélem. Gyere le a konyhába, Marie sütött croissant-t.

– Oké. – Nagyot sóhajtok. – Mély levegő.

– Úgy van. – Velem lélegzik, és már mosolyog. – Mély levegő. Ezen is túl leszünk. Együtt.

A lépcsőházban visszhangzanak a léptei. Amikor lejövök, nincs a konyhában. Marie, Mrs. Silverman házvezetőnője a márvány konyhapult körül sürgölődik. Úgy kérdezget, hogy közben rám sem néz.

– Milyen volt a suli?

– Unalmas.

Felülök egy bárszékre.

Úgy nevet, mintha tapintatosan palástolni akarna valamit – hallotta az előbbi hisztimet. Legalább húsz évvel idősebb Mrs. Silvermannél, és viharvert bőre nehézségekkel teli, hosszú útról árulkodik. A gyorskaját kiszállító futárokon kívül csak vele osztottuk meg a lábadozás egy hónapját.

Marie egy még meleg croissant-t nyújt felém.

– Amikor a másik szüleiddel éltél, jártál suliba?

– Otthon taníttattak. Gondolom, nem szerették volna, ha kiderül, hogy nem az ő gyerekük vagyok. A sulihoz születési anyakönyvi kivonat meg mindenféle más papír kellett volna, nekik meg nem volt ilyesmijük.

– Volt olyan…? – kezdi, de hirtelen elhallgat. – Mindegy, nem az én dolgom.

– Volt-e olyan, hogy gyanakodtam, nem ők az igazi szüleim? – Átlátok rajta. – Nem. Egyikükre sem hasonlítok, és ezt furcsálltam is, de azt mondták, valami sosem látott nénikém vonásait örököltem. Amikor csecsemőkori képeket kértem tőlük, nem tudtak mutatni. Voltak ilyen apróságok, amiket egészen mostanáig nem értettem.

Marie tapintatosan hallgat. Ökölbe szorul a kezem.

– Sosem fogok megbocsátani nekik.

– Én sem tenném – bólint, és gyorsan félbevág egy paradicsomot.

– Mehetünk, Erica? – szól Mrs. Silverman az előszobából. – A kórház hamarosan bezár.

– Igen, jövök! – Felfalom a croissant-t, és lerázom magamról a dühöt. – Köszönöm, Marie. Nagyon jó szakács vagy.

Mrs. Silverman az ajtóban áll, a bizonytalanság kiül az arcára. Homályos szemmel bámul a semmibe. A riporterek a kapunál gyülekeznek, csak a biztonsági őr meg a kovácsoltvas kapu tartja vissza őket. Megfogom a kezét, hogy megnyugtassam.

– Együtt – bólintok.

– Együtt – mosolyodik el, és zafírkéken csillog a szeme.

Erica elrablásának súlya úgy roppantotta össze Mr. Silvermant, mint egy játékkatonát.

A helyébe képzelem magamat – Erica volt az ő kis angyalkája. Érte dolgozott olyan keményen, miatta sietett haza sötétedés után, neki vásárolta azt a sok babát. Miatta lépkedett ruganyosan, miatta vágott az esze, mint a borotva. Amikor a lánya eltűnt – amikor elvették tőle –, intelligenciája ellene fordult, és úgy szaggatta cafatokra a józan eszét, ahogy a cápa tépi szét az áldozatát. Aztán ő is eltűnt. Csak reménytelenségtől lesoványodott teste maradt meg. Mrs. Silverman a Whiteriver Rehabilitációs Központba vitette. Ennek már négy éve. Az elmúlt hónapban minden szerdán meglátogattuk, de eddig egyetlen szót sem szólt sem hozzám, sem a feleségéhez. Olyan, mintha nem tudná, kik vagyunk, sem azt, hogy még az élők világában van. Csak dámázni akar. Csak az a halovány akarat viszi előre, hogy darwini életformaként létezzen. Lélegzik, pislog, lélegzik, sóhajt. Itt van, de még sincs. A nappaliban, ahol a látogatóit fogadja, egy linóleumos asztalnál ül, de csak a teste.

– Apa! – suttogom. – Én vagyok az.

Kopaszodik. Valamikor nagyon jóképű férfi volt, de a kor és az érzelmi viharok megviselték – lefogyott, úgy néz ki, mint egy éhező. A borostától egészségtelen szürke színt kap az arca. Sötét szemét a fásultság homályosítja el. Rám néz, aztán újra a dámához fordul. A feketével lép, én meg leveszem a bábuját a pirossal.

Mrs. Silverman rókaprémbe burkolva, messziről néz minket. Az egyik automatát nyomkodja, kávét akar inni. Ideges, nem találja a helyét. Szeretné, ha Mr. Silverman a homlokát ráncolná, mosolyogna, vagy egyáltalán bármi jelét adná érzelemnek. Abban reménykedik, én leszek a varázslat, ami visszahozza, de még én is látom, hogy menthetetlen. A nővér szánakozva mosolygott, amikor közöltem vele, hogy apa biztosan emlékezni fog rám. Senki sem veszi komolyan, bármit is mond. A rendőrség sosem hinne olyasvalakinek, aki évek óta az őrültek házában csücsül. De lehet, hogy én kicsit megvigasztalhatom, elárulhatom neki az igazság egy részét. Ha mond is rólam valamit, senki sem fog hinni neki.

Áthajolok az asztalon, a kezére teszem a magamét, és azt suttogom: – A lánya nem szenvedett sokat, Mr. Silverman.

Gerald egy késsel vágta fel az ereket a csuklóján. Egy sebész pontosságával, gyorsan, csendesen. A kislány elvérzett, jó eséllyel csak arra lett figyelmes, hogy egyre jobban fázik, és egyre álmosabb. A nemi erőszak jóval a halála után történt. A lelke már rég elszállt, nem érezhette.

Elmegy mellettünk egy nővér, vizet és gyógyszert hoz Mr. Silvermannek.

– Csak a nyugalma érdekében – közli velem. Mr. Silverman gépiesen nyeli le a tablettát. Tekintetét a dámajátékra szegezi. Csak ez érdekli, semmi más. Irigylem. Ez a stratégiai játék sokkal egyszerűbb, mint aminek a kellős közepébe én kerültem, amiben élek. Abban én vagyok a legfontosabb bábu, minden rajtam múlik.

Jó lenne egyszer futónak, nem pedig királynőnek lenni.

Mr. Silverman édesen mosolyog, és beviszi a bábuját az én kezdősoromba. Szarkalábas szemével rám néz, és magas hangon énekli: – Én nyertem.

————

– Mondott valamit? – faggat Mrs. Silverman.

Megrázom a fejem, és gyorsan kitalálok valami kedves hazugságot.

– Csak valami balettórát említett.

Remény csillan a szemében.

– Igen, kiskorodban balettoztál. Lehet, hogy lassacskán magához tér. Továbbra is látogatjuk, kicsalogatjuk a csigaházából.

Nincs szívem megmondani neki az igazságot, sem vitatkozni vele. Még mindig szereti. Egy anya és egy apa, akik szeretik egymást. Ericának talán fogalma sem volt róla, mennyire szerencsés.

Amikor hazaérünk, feltűnik, hogy Marie áthúzta az ágyamat – kék alapon fehér virágos huzatot kaptam. Az illata előkelő üzletekére emlékeztet. Megölelem, ő meg nevet, és mond valamit spanyolul. Az ágyra vetem magam, széttárom a karomat, és élvezem a minőségi, puha ágyneműt. Mennyire más, mint a motelek takarói, amelyekkel eddigi életem nagy részében találkoztam! A vacsora oldalas. A hús olyan puha, hogy szinte leesik a csontról. A desszert fagylalt. Ez maga a mennyország. Ezek a kaják milliószor jobbak, mint azok a fertelmek, amelyeket Sal dobott össze, vagy akár a kifőzdékben vásárolt menük. Mrs. Silverman csillogó szemmel tol elém egy pohár bort.

– Kóstold meg! Lassan kortyold! Nagyon jó bor, nagyon jó pincészetben készült.

Sal megengedte, hogy belenyaljak a kedvenc whiskey-jébe. Ez selymesebb, gyümölcsösebb, nem éget úgy, mint a whiskey. Attól még köhögök. Mrs. Silverman elneveti magát, aztán ő is iszik.

– Most, hogy hivatalosan is gimnazista lettél, lefektetjük a szabályokat.

– A szabályokat – visszahangzom.

– Kezdjük mindjárt az alkohollal! – A pereménél fogva pörgeti a poharat. – Egy-két korty nem árthat meg. De még fiatal vagy, és a  fiatalok szeretnek inni. Biztos, hogy nemsokára barátokra teszel szert. Azt az Ericát, akit én ismerek, mindenki szereti.

Szeretnék grimaszolni, de Erica inkább úgy mosolyog, mint akinek jólesik a hízelgés.

– Hidd el nekem, számtalan alkalmad lesz még az életben arra, hogy igyál! Nem kell mindent egyszerre csinálni, az nem egészséges. Nem bánom, ha olykor-olykor iszol, de az a feltételem, hogy itthon csináld, ide hívd meg a barátaidat, és mindenki adja ide nekem a slusszkulcsát. Világos?

Korábban is megvillantotta már szigorú énjét, amikor az életem részleteiről és az elrablóimról faggatott. Ha a biztonságomról vagy a múltamról van szó, vasakaratú démonná változik. Szelíden bólogatok.

– Mint a nap.

– Ha olyan helyzetbe kerülsz, hogy körülötted mindenki részeg, és rosszul érzed magad, vagy félsz attól, hogy kocsiba kell szállnod, hívj fel! Akármikor érted megyek, és nem kérdezek semmit.

– Nem kérdezel semmit? – Érdeklődve hajtom félre a fejemet.

– Semmit sem. Csak a második eset után.

Bólintok. Ez így rendben van. Sal sosem korlátozott semmiben, csak annyit várt el tőlem, hogy időben hazaérjek a következő meló előtt, illetve ne késsem le a buszt/vonatot/repülőt, ami a következő rejtekhelyünkre vitt minket. Nem lehet túl sokat partizni, ha az ember rendszeresen foszt ki éjszakai klubokat. Ott mindig van egy-két rosszul őrzött zseb meg valami idióta, aki túlságosan ráizgul a hozzám hasonló, kiskorú lányokra, ezért zsarolható. Az olyan egyetemisták sincsenek kevesen, akik kokót keresnek, de csak sütőport találnak. A lehetőségek tárháza végtelen. De hogy csak úgy, szórakozásból odamenjek? Hát, az tiszta időpazarlás!

– Azok az emberek mindent elmondtak neked? – faggat Mrs. Silverman. – A felnőtté válásról, és, hmm, az ellenkező neműekkel való érintkezésről?

– Igen, felvilágosítottak. Tudom, mi hogyan működik.

– Tudj róla, hogy mindig óvszert kell használni. Mindig. Az STD meg a nem kívánt terhesség szóba sem jöhet. Azt akarom, hogy a lehető legjobb életed legyen most, hogy hazajöttél.

Violet a szemét forgatja. Erica elpirul.

– Vigyázok magamra. Megvan a magamhoz való eszem.

– Ha szeretnél fogamzásgátlót szedni, elmegyünk az orvoshoz. Csak szólj! Legyél velem őszinte!

Ilyenek a szülők. Fura érzés. Annyit költözködtünk Sallel, hogy nem nagyon volt idő tartós barátságokat kötni, pláne szerelmesnek lenni. Ha az ember minden nap a következő balhét tervezi, vagy a legutóbbi elől menekül, ilyesmire nincs lehetőség. Persze, tettem már úgy, mintha szerelmes lennék, de csak az aktuális csalás miatt. Az üresség kihallatszik a szavaimból.

– Kétlem, hogy valaki annyira megszeretne, hogy ilyeneket akarjon csinálni velem.

Mrs. Silverman összevonja a szemöldökét.

– Persze hogy beléd fog szeretni valaki, és te is szerelmes leszel abba a valakibe! Csak idő kérdése. Nem szeretném, hogy váratlanul érjen, amikor sor kerül rá.

Nem fog rá sor kerülni. Mosolygok, mintha ennek az ellenkezőjét hinném. Az embereknek bejön, ha valaki a hülyeségig optimista. Attól felébred bennük a védelmező ösztön.

– Köszönöm a vacsorát. Meg mindent.

– Mit mondtunk a köszöngetésről? – Nagyon komolyan néz rám.

Sóhajtok.

– Azt, hogy ne csináljam, mert a családtagok segítik egymást, és nem várnak köszönetet.

Elmosolyodik.

– Ilyenek az anyák.

Fogmosás közben ez az utolsó mondat visszhangzik a fejemben. Drága samponnal mosok hajat, és olyan mosdókesztyűt használok, ami valószínűleg többe került, mint az összes használtan vett ruha, amit valaha hordtam, együttvéve. Fogalmam sincs, milyenek az anyák. Az igazi anyám, aki megszült, egy templom lépcsőjén hagyott. A papok beadtak az árvaházba, ahonnan Sal hozott ki ötéves koromban. Nem is tudom, mit jelent az, hogy anya. Azt hiszem, Sal szeret engem, de nem igazán mélyen, kétségbeesetten. Persze, láttam filmeket, de egészen mostanáig sosem vágyakoztam ez után. Most viszont ebbe is belekóstolhatok.

Hideg az ágyam, és a babák vádlón merednek rám a polcokról.

Egyszerű a terv. Semmi bonyolultság – nem kell rábeszélnem Mrs. Silvermant, hogy vegyen bele a végrendeletébe, vagy írassa rám a vagyona felét. Az túl zűrös lenne. Ahhoz évekig kellene itt dekkolnom, és jó eséllyel addig kellene várnom, amíg meg nem hal.

Lecsoszogok a földszintre egy pohár vízért. Az utolsó lépcsőfokon megállok, és benézek a sötét könyvtárba. Mrs. Silverman örökölt egy nagyon régi festményt, amit valahol a házban egy titkos széf őriz. A legtöbb szélhámoshoz hasonlóan Sal is tudja ezt. Egy japán gyűjtő óriási összeget ajánlott annak, aki „hozzájut” a képhez. Mivel van vevő, nem kell majd a feketepiacon lavírozni, míg végre találunk egy megfelelő orgazdát, és műalkotások esetében ez nagyon fontos. Egy szinte felbecsülhetetlen értékű eredetit csak akkor éri meg ellopni, ha gyorsan el tudod adni. És nekünk megvan a vevőnk. Már csak az maradt hátra, hogy ellopjam a festményt.