Apunak

„Egészségedre! Ha Isten is úgy akarja, holnap találkozunk.”

Harold Samuel Kepnes

1947. január 29. – 2012. november 13.

1.

Belépsz a könyvesboltba, kezeddel fékezve az ajtót, nehogy becsapódjon. Zavartan mosolyogsz a feltűnő jókislány-kinézeted miatt, a körmöd festetlen, és V-nyakú bézs pulóvert viselsz, s bár képtelenség megállapítani, hogy van-e rajtad melltartó, én arra tippelek, hogy nincs. Olyan tiszta vagy, hogy az már mocskos, és most eldünnyögöd nekem az első szavad – „helló” –, amikor a legtöbben csak elmennének mellettem, de te nem, a laza, rózsaszín farmeredben, olyan Malac a pácban-féle rózsaszín, vajon honnan kerültél ide?

Olyan klasszikus vagy és különleges, az én saját kis Natalie Portmanem úgy kb. a Közelebb film vége körül, amikor friss a tekintete, végzett a rossz brit fiúkkal, és megy haza Amerikába. Hazajöttél hozzám, végre megérkeztél egy keddi napon, délelőtt 10.06-kor. Mindennap Bed-Stuyból{1} ingázom be ebbe a Lower East Side-i boltba. Mindennap anélkül zárok, hogy találnék bárki hozzád hasonlót. Csak nézlek, ma születtél bele az én világomba. Remegek, és legszívesebben bekapnék egy Xanaxot, de odalent van, és nem akarok bekapni egy Xanaxot. Nem akarok lemenni. Teljesen itt akarok lenni, figyelni, ahogy az ajkadba harapsz, nézni a festetlen körmeidet, ahogy balra fordítod a fejed; nem, a rózsaszín ajkadba harapsz, a szemed kikerekedik, jobbra fordulsz, passzolod az életrajzokat meg az önsegítő könyveket (hála istennek), és a szépirodalomnál lelassítasz.

Igen.

Hagylak eltűnni a polcok között: Szépirodalom F–K. Nem a szokványos, bizonytalan kis nimfa vagy, aki Faulknerre vadászik, amit soha nem fog kiolvasni, el sem kezdi; Faulknerre, ami megdermed és elcsontosodik az éjjeliszekrényén, már ha a könyvek el tudnak csontosodni; Faulknerre, ami csak arra szolgál, hogy meggyőzze az egyéjszakás kalandokat, komolyan gondolod, amikor esküdözöl, hogy te aztán soha nem szoktál ilyeneket művelni. Nem, te nem olyan lány vagy. Te nem állítod ki a színpadra Faulknert, lazán lóg a farmered, és túl napbarnított vagy Stephen Kinghez, és nem vagy elég trendi Heidi Julavitshoz, na és akkor kit, kit fogsz megvenni? Tüsszentesz, hangosan, és elképzelem, milyen hangos lehetsz, amikor a csúcsra érsz.

– Egészségedre! – kiáltok.

Kuncogsz és visszakiabálsz, te buja:

– Neked is, haver!

Haver. Flörtölsz, és ha az a fajta seggfej lennék, aki instagramozik, most lefényképezném az F–K táblát, a szart is kiretusálnám belőle, és ezt a feliratot adnám neki: F–K, itt találtam rá.

Nyugodj le, Joe! Nem szeretik, ha a srác túlságosan nyomul, emlékeztetem magam. Hál’ istennek, itt egy vevő, nehéz leolvasni a kiszámítható Salingerjét – na de mindig nehéz. Ez a pasas mennyi is lehet, harminchat, és még csak most olvassa a Franny és Zooey-t? Sőt, valljuk be. Nem olvassa. Csak álca a kosara alján heverő Dan Brownnak. Ha könyvesboltban dolgozol, megtanulod, hogy a legtöbb embernek ezen a világon bűntudata van amiatt, aki. A Dan Brownt teszem szatyorba először, mintha gyerekpornó lenne, és azt mondom neki, hogy a Franny és Zooey a szar, mire bólogat, te még mindig az F–K-nál állsz, mert épphogy látom kivillanni a bézs pulóveredet a polc mögül. Ha egy kicsit magasabbra nyúlsz, a hasad is kilátszik. De nem fogsz. Lekapsz egy könyvet, leülsz a polcok között, és talán itt maradsz egész éjjel. Talán olyan lesz, mint abban a Natalie Portman-filmben, Ahol a szív lakik, amit olyan szívtelenül adaptáltak a Billie Letts-könyvből – egy lapon sem lehet említeni azzal a szennyel –, én meg rád találok az éjszaka közepén. Csak te nem leszel terhes, én meg nem leszek az a szerény fickó a filmből. Föléd hajolok, és azt mondom: „Elnézést, kisasszony, de zárva vagyunk.” Te pedig felnézel és elmosolyodsz: „Nos, én nem vagyok zárva. – Nagy levegő. – Én tárva-nyitva állok. Haver.”

– Hé! – vakkant Salinger-Brown. Még mindig itt van? Még mindig itt van. – Megkaphatom a blokkot?

– Elnézést.

Kikapja a kezemből. Nem engem utál. Magát utálja. Ha az emberek tudnák kezelni az önutálatukat, sokkal simább lenne a kiszolgálás.

– Tudod mit, öcsi? Össze kéne kapnod magad! Könyvesboltban dolgozol. Nem te csinálod a könyveket. Nem te írod a könyveket, és ha legalább az olvasáshoz értenél, valószínűleg nem egy könyvesboltban dolgoznál. Úgyhogy töröld le ezt az ítélkező kifejezést a képedről, és mondd nekem, hogy szép napot!

Ez az ember mondhatna nekem bármit a világon, semmi sem változtat azon a tényen, hogy ő az, aki nagy szégyenkezve Dan Brownt vásárolt. Előbukkansz a bizalmas Portman-mosolyoddal, hallottad te is a baromarcút. Rád nézek. Te a fickóra, ő pedig még mindig engem bámul, és vár.

– Szép napot, uram! – mondom, ő pedig tudja, hogy nem gondolom komolyan, utálja, hogy egy idegentől sóvárog lapos közhelyek után. Miután elment, még hozzáteszem, mert figyelsz: – Élvezd csak azt a Dan Brownt, te rohadék!

Nevetve lépsz közelebb, hála istennek, délelőtt van és pangás, senki sem áll az utunkba. Leteszed a kosarad a pultra, és csipkelődni kezdesz.

– Engem is meg fogsz ítélni?

– Micsoda seggfej, hát nem?

– Áh, lehet, hogy csak rossz kedve volt.

Édes vagy. A legjobbat látod az emberekben. Jól kiegészítesz engem.

– Hát – mondom, bár be kellene fognom, és be is akarom fogni, de muszáj beszélnem miattad. – Ez a pasas az élő ok arra, amiért hiba volt bezárni a Blockbuster videotékákat.

Rám nézel. Kíváncsi vagy, és többet akarok tudni rólad, de nem kérdezhetek, úgyhogy tovább beszélek.

– Mindig mindenki arra törekszik, hogy jobb legyen, fogyjon pár kilót, elolvasson öt könyvet, múzeumba járjon, megvegyen egy komolyzenei lemezt és meg is hallgassa, és tetsszen is neki. Mikor igazából fánkot akarnak enni, magazinokat olvasni, popzenét venni. És könyveket? Csesszék meg a könyvek. Szerezz egy Kindle-t! Tudod, miért olyan sikeres az e-könyv?

Felnevetsz, megrázod a fejed, és még akkor is figyelsz rám, amikor a legtöbben már elkalandoztak volna a telefonjukba bújva, és olyan csinos vagy. Megkérdezed:

– Miért?

– Megmondom én, miért. Az internet elvitte az otthonokba a pornót…

Épp azt mondtam, pornó, micsoda hülye vagyok, de te még mindig figyelsz, milyen édes vagy.

– És már nem kell elmenned megszerezni. Nem kell szemkontaktust létesíteni a sráccal az üzletben, aki tudja, hogy azt szereted nézni, ahogy lányokat fenekelnek. A szemkontaktus őriz meg minket civilizáltnak.

A te szemed mandula formájú, és én folytatom.

– Nyitott könyvnek.

Nem viselsz jegygyűrűt, és én folytatom.

– Embernek.

Türelmes vagy, nekem viszont be kellene fognom, de még mindig nem megy.

– És a Kindle, a Kindle meg minden becsületességet kivesz az olvasásból, épp úgy, ahogy az internet tette a pornóval. Eltűntek a fékek és ellensúlyok. Olvashatja az ember a Dan Brownját nyilvánosan és magában is egyszerre. Ez a civilizáció vége. De…

– Mindig van egy de – szólalsz meg, és fogadok, hogy nagy, egészséges családból jöttél, akik rengeteget ölelgetik egymást, és tábortűz mellett dalolnak.

– De most, hogy már nincs hely, ahol filmeket vagy lemezeket vehetnénk, a könyveken a sor. Nincsenek már videotékák, úgyhogy nincs több kockafej, aki Tarantinót idézget, Dario Argentón vitatkozik, és gyűlöli azokat, akik Meg Ryan-filmeket kölcsönöznek. Ez az aktus, az eladó és a vevő közti interakció a legfontosabb kétirányú kapcsolat. És a kétirányú kapcsolatokat nem lehet csak úgy eltörölni anélkül, hogy bukás ne legyen a vége, tudod?

Nem tudom, hogy tudod-e, de te nem szólsz rám, mint néhányan mások, hogy hagyjam abba, és bólogatsz.

– Hm.

– Látod, a lemezbolt volt a nagy egyenlőségteremtő. Hatalmat adott a lúzereknek. – Te komolyan Taylor Swiftet veszel? – Még ha utána azok a lúzerek otthon Taylor Swiftre is verték ki.

Ne mondogasd már, hogy Taylor Swift. Rajtam nevetsz vagy velem?

– Na, mindegy – mondom, és abbahagyom, ha rám szólsz.

– Na, mindegy – mondod, és azt akarod, hogy fejezzem be.

– A lényeg, hogy a vásárlás az egyetlen őszinte dolog, amit művelünk. Az a pasas nem azért jött ide, hogy Dan Brownt vagy akár Salingert vegyen. Az a pasas gyónni jött ide.

– Te pap vagy?

– Nem. Egyház.

– Ámen.

A kosaradba pillantasz, én pedig úgy hangzom, mint egy magányos őrült, és a kosaradba pillantok. A telefonod. Te nem látod, de én igen. Meg van repedve. Sárga tokban van. Ez azt jelenti, hogy csak akkor figyelsz oda magadra, ha már jóvátehetetlen a dolog. Fogadok, hogy csak akkor veszel be gyógyszert, ha már három napja náthás vagy. Felkapom a telefonod, és viccelni próbálok.

– Ezt attól a pasastól loptad?

Elveszed a telefonod, és elvörösödsz.

– Én meg ez a telefon… – feleled. – Rossz anyuci vagyok.

Anyuci. Te aztán tényleg mocskos vagy.

– Áh!

Mosolyogsz, és most már biztos, hogy nincs rajtad melltartó. Kiveszed a könyveket a kosárból, leteszed a kosarat a földre, és úgy nézel rám, mintha nem lenne akár távolról is lehetséges, hogy megkritizáljak bármit, amit valaha is tettél. A mellbimbóid hegyesek. Nem takarod el őket. Észreveszed a Twizzler cukorkát, amit a pénztárgép mellett tartok. Mohón rámutatsz.

– Szabad?

– Igen – felelem, és máris én etetlek. Felveszem az első könyved, a Lehetetlen vakáció Spalding Grey-től. – Érdekes – mondom. A legtöbben a monológjait veszik. Ez remek könyv, de nem az a fajta, amit egyfolytában keresnek, főleg nem fiatal nők, akik nem úgy tűnnek, mintha öngyilkosságot fontolgatnának, tekintve a szerző sorsát.

– Nos, néha az ember a sötétbe akar menni, tudod?

– Igen – felelem –, igen.

Ha kamaszok volnánk, megcsókolhatnálak. De egy emelvényen állok a pult mögött, rajtam névtábla, és túl öregek vagyunk ahhoz, hogy fiatalok legyünk. Az éjszakai mozdulatok nappal nem működnek, és fény árad be az ablakokon. A könyvesboltoknak nem sötétnek illene lenniük?

Megjegyezni: szólni Mr. Mooney-nak, hogy szerezzen redőnyt. Függönyöket. Valamit.

Felveszem a második könyved, a Reménytelen alakok Paula Foxtól, az egyik kedvenc írómtól. Jó jel, de lehet, hogy csak azért veszed, mert olvastad valami hülye blogon, hogy Courtney Love vér szerinti nagyanyja. Nem lehetek biztos benne, hogy azért veszel Paula Foxot, mert a helyes úton, Jonathan Franzen egyik esszéjében találtál rá.

A pénztárcádba nyúlsz.

– Ő a legjobb, nem igaz? Megőrjít, hogy nem híresebb, pedig még Franzen is áradozik róla, tudod?

Köszönöm, istenem. Mosolygok.

– A nyugati part.

Félrenézel.

– Ott még nem tartok. – Rád nézek, te pedig felemeled a kezed, megadod magad. – Ne lőj! – kuncogsz, és azt kívánom, bár még mindig felállna a mellbimbód. – Egyszer majd elolvasom A nyugati partot, a Reménytelen alakokat pedig már milliószor olvastam. Ez egy barátomnak lesz.

– Aha – felelem, és felvillan a veszélyt jelző vörös fény. Egy barátomnak.

– Valószínűleg csak időpocsékolás. Úgysem fogja elolvasni. De legalább elkelt egy könyve, nem igaz?

– De igaz. – Talán a bátyádnak lesz, vagy az apádnak, vagy egy meleg szomszédodnak, de jól tudom, hogy az illető egy barát, és a pénztárgépre döfök.

– Harmincegy ötvenegy lesz.

– Te jószagú ég! Látod, ezért terjed a Kindle – mondod, miközben a Zuckerman-féle malacrózsaszín tárcádba nyúlsz, és átadod a hitelkártyádat, noha elég pénz is van benne. Azt akarod, hogy megtudjam a nevedet, én pedig nem vagyok hülye, lehúzom a kártyádat, miközben egyre hangosabb köztünk a csend, és miért is nem tettem be ma zenét, és nem jut eszembe semmi, amit mondhatnék.

– Megvagyunk – mondom, és odaadom a blokkot.

– Kösz – dünnyögöd. – Nagyon jó ez a bolt.

Aláírod, és te vagy Guinevere Beck. A neved vers, a szüleid pedig seggfejek, mint valószínűleg a legtöbb szülő. Guinevere. Na ne már!

– Köszönöm, Guinevere.

– Igazából csak Becknek szoktak hívni. A Guinevere elég hosszú meg nevetséges is, tudod?

– Hát Beck, élőben teljesen máshogy nézel ki. A Midnite Vultures{2} király volt!

Elveszed a könyves szatyrodat, és nem szakítod meg a szemkontaktust, mert azt akarod, hogy lássam, nézel.

– Na, jó, Goldberg!

– Nem, csak Joe-nak szoktak szólítani. A Goldberg elég hosszú meg nevetséges is, tudod?

Nevetünk, és te is ugyanúgy kíváncsi voltál a nevemre, mint én a tiédre, különben nem olvastad volna el a névtáblámat.

– Biztosan nem akarod elvinni A nyugati partot, ha már itt vagy?

– Őrültségnek fog hangzani, de még tartogatom. A nyugdíjasotthon-listámra.

– Úgy érted, a bakancslistádra.

– Ó, nem, az teljesen más. A nyugdíjasotthon-lista olyan dolgok listája, amit majd az öregek otthonában tervezel elolvasni vagy megnézni. A bakancslista inkább… elutazni Nigériába, kiugrani egy repülőből. Az öregek otthona listán meg például olyanok vannak, mint elolvasni A nyugati partot, megnézni a Ponyvaregényt, meghallgatni a legújabb Daft Punk-albumot.

– Nem tudlak elképzelni egy öregek otthonában.

Elpirulsz. Te vagy a Malac a pácban, és szerelmes tudnék lenni beléd.

– Nem mondod, hogy szép napot kívánsz?

– Szép napot, Beck!

Elmosolyodsz.

– Kösz, Joe!

Nem könyvekért sétáltál be ide, Beck. Nem volt muszáj kimondanod a nevemet. Nem volt muszáj rám mosolyognod vagy meghallgatnod, vagy befogadnod. De megtetted. Az aláírásod ott van a bizonylaton. Nem készpénzes tranzakció volt és nem is kódolt utalás. Ez igazi volt. A nedves tintába nyomom a hüvelykujjam a bizonylatodon, és Guinevere Beck tintája foltot hagy a bőrömön.

2.

Úgy ismertem meg e. e. cummingst, mint ahogy a legtöbb velem egykorú érzékeny és intelligens ember: minden idők egyik legromantikusabb szerelmi történetének, a Hannah és nővéreinek az egyik legromantikusabb jelenetéből, amelyben egy intelligens, kifinomult, Elliot nevű nős New York-i (Michael Caine) beleszeret a sógornőjébe (Barbara Hershey). Óvatosnak kell lennie. Egy lépést sem tehet csak úgy. A nő lakásának közelében várakozik, és megrendez egy véletlen találkozást. Zseniális, romantikus. A szerelemért meg kell dolgozni. A nő meglepődik, hogy belebotlott, és elviszi a Pageant könyvesboltba – érezhető az összecsengés? –, ahol a férfi vesz neki egy verseskötetet e. e. cummingstól, és elküldi neki a 112. oldalon lévő verset.

A nő az ágyában ülve olvassa a verset, míg a férfi a fürdőszobájában áll és rá gondol, mi pedig a nő hangját halljuk, ahogy olvas. A kedvenc sorom a versből:

„s még az esőnek sincs ilyen piciny keze.”{3}

Kivéve téged, Beck. Ebben a pár napban olyan sokat tudtam meg.

Magadon munkálkodsz a parányi kezeddel, ha úgy tartja kedved, ez gyakran előfordul, amiről pedig egy másik poén jut eszembe a Hannah-ból, amikor Mia Farrow azzal ugratja Woody Allent, hogy tönkreteszi magát a túlzásba vitt önkielégítéssel. Remélem, neked semmi bajod.

Az a baj a társadalommal, hogy ha az átlagember tudna rólunk – egy éjszaka háromszor van szólóban orgazmusod, én pedig egymagamban, az utca túloldaláról nézlek, miközben orgazmusod van –, a többség azt mondaná, hogy én vagyok az elcseszett. Nos, nem titok, hogy a többség kibaszott idióta. A többség szereti az olcsó rejtélyeket, és a többség sosem hallott Paula Foxról vagy a Hannah-ról, szóval Beck, őszintén, a többség menjen a picsába, hát nem?

Ráadásul tetszik, hogy magadról gondoskodsz ahelyett, hogy egy sor alkalmatlan férfival töltenéd meg az otthonodat és a puncidat. Te vagy a válasz minden banális és lekicsinylő cikkre az „egyéjszakás kultúráról”. Elvárásaid vannak, és Ginevra vagy, egy love story, aki az igazira vár, és lefogadom, hogy ki is használod az igazit, amikor róla álmodozol. Rólam. Mindenki mindent azonnal akar, de te tudsz várni azzal a

piciny kezeddel.

A neved kitűnő kiindulópont volt. Szerencsénkre nincs sok Guinevere Beck a világban – csak egyetlenegy. Először az otthonodra kellett rátalálnom, és az internetet a szerelemre gondolva tervezték. Olyan sokat tudtam meg rólad, Beck, a Twitter-profilodról:

Guinevere Beck

@ANemIgaziBeck

Soha nem volt egy kimondatlan gondolatom sem. Történeteket írok. Történeteket olvasok. Szóba állok idegenekkel. Nantucket{4} a haverom, de New York a szajhám.

Árulkodó bejegyzéseid a különféle online naplókon, amelyeken a blogjaid vannak (hacsak nem akarod esszéknek nevezni őket), alig leplezett naplóbejegyzéseid (hacsak nem akarod novelláknak nevezni őket) és a versek, amiket néha írogatsz, kikerekítettek. Író vagy, Nantucketben születtél és nevelkedtél, viccelődsz a szigeti belterjességről (de te nem vagy belterjes), a vitorlázásról (halálra rémülsz a hajóktól) és az alkoholizmusról (a pia miatt veszítetted el az apádat, és rengeteget írsz is róla). A családod amilyen összetartó, olyan laza is. Nem tudod, hogy élj itt, ebben a városban, ahol senki sem ismer senkit, noha négy éved volt gyakorolni a Brown hallgatójaként. A várólistáról kerültél be, és még mindig meg vagy róla győződve, hogy valami hiba folytán. Szereted a polentát és a cseresznyés Lärabars szeletet. Nem fényképezel ételeket vagy koncerteket, de instagramozol (de tényleg csak régi dolgokat, a halott apád képeit, tengerparti napokat, amelyekre valószínűleg nem is emlékszel). Van egy bátyád, Clyde. A szüleid tényleg seggfejek voltak a nevek tekintetében. Van egy húgod, Anya (igazi seggfejek, de nem affélék, amilyennek hittem őket). Az ingatlan-nyilvántartás szerint a házatok mindig is a családé volt. Parasztoktól származol, és imádod mondogatni, hogy ti nem Nantucketben „laktok”, hanem ott teremtett otthont a családod. Tele vagy figyelmeztetésekkel, mint egy felirat egy doboz cigarettán.

Anya igazi szigetlakó, és sosem fog elköltözni onnan. Ő a kicsike, aki semmit sem akar jobban, mint a parton sétálgatni, meg az egyértelmű választóvonalat a nyár és a szezonális turistacsapdákra jellemző elnéptelenedés között. Anya teljesen kikészült az apátok miatt. Írsz róla a novelláidban, kisfiút vagy öregedő vak asszonyt csinálsz belőle, sőt egyszer egy mókust is, de világos, hogy a húgodról van szó. Irigyled. Hogy lehet, hogy őt nem nyomasztja az ambíció súlya? Sajnálod. Hogy lehet, hogy nincs semmi ambíciója?

Clyde a legidősebb, és ő viszi tovább a család taxis cégét a szigeten. Nős, két gyereke van, és ő a család mintaszerű feje. Ennyi legalábbis világos a helyi újságban szereplő képről: önkéntes tűzoltó, cserzett bőrű, tőről metszett amerikai férfi. Az apád a tipikus kisvárosi piás volt, nem állt tőle távol az ittas vezetés meg a nyilvános lerészegedés, amire a bátyád az ellenkezőjével felelt meg – józan, a végletekig józan. Ha te lettél volna az elsőszülött, lehet, hogy te viszed tovább a családi vállalkozást. De te klasszikus középső voltál, jó tanuló, és egész életedben téged címkéztek a „reménységnek”, annak, aki majd elmegy.

Az internet csodálatos dolog, és egy órával azután, hogy találkoztunk, posztoltál is egy tweetet:

Sajtburger-szagot érzek. #AsarkiBisztróFelhizlal.

És hadd mondjam el, hogy akkor egy pillanatra megijedtem. Talán nem vagyok különleges. Még csak meg sem említesz engem, a beszélgetésünket. Ráadásul: szóba állok idegenekkel, ez áll a Twitter-profilodban. Szóba állok idegenekkel. Ez meg mi a fasz, Beck? A gyerekek ne álljanak szóba idegenekkel, de te felnőtt vagy. Vagy neked semmit sem jelentett a beszélgetésünk? Én is csak egy idegen vagyok? A Twitter-profilod csak annak a finom közlése, hogy imádsz a figyelem középpontjában lenni és igénytelen vagy, és végighallgatsz bármilyen szerencsétlen flótást, aki rád köszön? Én semmit sem jelentettem neked? Meg sem említed a srácot a könyvesboltból? Bassza meg, gondoltam, talán tévedtem. Talán nem volt köztünk semmi. De aztán elkezdtelek kutatni, és semmiről sem szoktál írni, ami tényleg számít. Nem osztanál meg a követőiddel. Az online életed csak varietéműsor, úgyhogy ha bármi is, hát az, hogy nem vettél fel a stand-up műsorodra, azt jelenti, hogy vágysz utánam. Talán még jobban is, mint gondolom, hiszen a kezed ebben a pillanatban megint a puncid felé tart.

A következő, amit az internet adott nekem, a címed volt. Bank Street 51. Szórakozol velem, baszd meg? Ez nem egy forgalmas belvárosi tömb, ahol nyüzsgő dolgozó méhek rajzanak ki-be az irodákba. Ez egy sikkes, álmos, nevetségesen biztonságos és drága West Village-i ingatlan. Nem lézenghetek csak úgy a ház körül, be kell illeszkednem a sznobok közé. Bevetem magam a turkálóba. Veszek egy öltönyt (üzletember és/vagy sofőr és/vagy kitartott pasi), munkásnadrágot és valami szerszámos övet (mesterember pihenőt tart) és egy francos melegítőt (seggfej, aki karban tartja drágalátos testét). Első látogatásomkor az öltönyt veszem fel, és nagyon tetszik errefelé, Beck. Szakasztott régi New York, azt várom, hogy Edith Wharton sétáljon át kéz a kézben az úton Truman Capote-val, kezükben egy-egy görög kávés papírpohárral, úgy, mint fénykorukban, mintha formalinban tartósították volna őket. Hercegnők laknak ebben az utcában, és valamikor régen Sid Vicious is itt halt meg, amikor a hercegnők még épp csak megfogantak, amikor Manhattan még menő volt. Az utca túloldalán állok, és az ablakaid nyitva állnak (függöny nincs), és nézem, ahogy instant zabkását öntesz egy Tupperware tálba. Te nem vagy hercegnő. A twittered megerősíti, hogy valamiféle lakássorsoláson nyertél:

Öö, nem akarok úgy tűnni, mint @AnnaKendrick47, de imádlak titeket, ti fantasztikus kockafejek a @BrownBiasedNYC-nél, és alig várom, hogy beköltözhessek a Bank Streetre.

Leülök a lépcsőre, és rákeresek a Google-ban. A Brownstone Biased Lottó esszéíró verseny a Brown Egyetem hallgatóinak, akiknek lakhatásra van szükségük New Yorkban a mesterképzés alatt. A lakás évek óta a Brown családé (bármit is jelentsen ez pontosan). Szépirodalmi mesterképzésen vagy, úgyhogy nem meglepő, hogy megnyertél egy sorsolást, ami valójában esszéíró verseny. Anna Kendrick pedig színésznő a Tökéletes hang című filmből, ami főiskolás lányokról szól, akik a cappellaversenyeken vesznek részt. Magadat látod ebben a lányban, aminek pedig semmi értelme. Megnéztem azt a filmet. Az a lány sosem élne úgy, ahogy te.

Emberek mennek el a magasföldszinti lakásod előtt, épphogy magasabban van a földszintnél, és meg sem állnak bebámulni, pedig ott vagy a kirakatban. A két ablakod tárva-nyitva, szerencséd, hogy ez nem valami forgalmas utca. Bizonyára ez magyarázza a privátszféra álságos érzetét. Másnap este visszatérek (ugyanabban az öltönyben, nem tudok mit csinálni), és te meztelenül mászkálsz a nyitott ablakok előtt. Meztelenül! Megint ott lófrálok szemközt a bejárat előtt, és észre sem veszel, senki sem vesz észre sem téged, sem engem, hát mindenki megvakult itt, baszd meg?

Telnek a napok, és egyre idegesebb vagyok. Túl sokat parádézol, és ez nem biztonságos, elég egyetlen perverz, hogy kiszúrjon, és úgy döntsön, bemegy és elkap. Pár nappal később a munkásruhámat veszem fel, és arról fantáziálok, hogy rácsokat szerelek az ablakodra, hogy megvédjem ezt a kirakatot, amit az otthonodnak hívsz. Biztonságosként gondolok erre a környékre, és az is, de halálos itt a csend. Akár megfojthatnék valami öreget az utca közepén, és senki sem jönne ki, hogy megállítson.

Az öltönyömben jövök legközelebb (annyival jobb, mint a munkásszerelés), és Yankees sapkát húzok hozzá, amit egy másik turkálóban találtam (ekkora seggfej vagyok!), hogy elvegyüljek, csak ha véletlenül észrevennél, de nem veszel. Egy férfi, aki a házadban lakik, felkapaszkodik a rövidke lépcsőn (csak három lépcsőfok), ami a külső ajtóhoz vezet (nincs bezárva!), és az az ajtó olyan közel van a lakásodhoz. Ha akarna (és ki ne akarna), áthajolhatna a korláton, bezörgethetne a zsalun, és a nevedet kiálthatná.

Jövök éjjel, jövök nappal, és akárhányszor erre járok, mindig nyitva állnak az ablakaid. Mintha sosem láttál volna esti híreket vagy horrorfilmet, én pedig ott ülök a barna téglás ház lépcsőin a picike, tiszta utca túloldalán, és úgy teszek, mintha a Szegény George-ot olvasnám Paula Foxtól, vagy mintha az üzletfeleimmel SMS-eznék (ha!), vagy mintha felhívnám a barátomat, aki késik, és fennhangon kiabálok rá, ne is számítson arra, hogy várok még húsz percet. (Ez a szomszédoknak szól, akik ott rejtőzhetnek valahol, gyanakodva a lépcsőn ülő férfira; rengeteg filmet láttam.) Ezzel a nyitott ajtós felfogásoddal lehetővé válik, hogy beléphessek a világodba. Jó szélben érzem a fagyasztott Lean Cuisine ételeid illatát, és hallom a Vampire Weekendet, és ha ásítást tettetve felnézek, látom, ahogy mászkálsz, ásítasz, levegőt veszel. Mindig ilyen voltál? Kíváncsi vagyok, ilyen voltál-e Providence-ben is, úgy parádéztál-e, mintha azt akarnád, hogy kifinomult szomszédaid megismerjenek meztelenül, félmeztelenül, tudják, mikróskaja-függő vagy, és gőzerővel maszturbálsz. Remélhetőleg nem, remélhetőleg van ebben logika, amit majd elmagyarázol nekem, ha eljön az ideje. És te meg a számítógéped, mintha emlékeztetned kellene rá képzeletbeli közönségedet, hogy író vagy, miközben jól tudjuk (tudom), mi vagy valójában: színpadi előadó, exhibicionista.

És mindeközben végig résen kell lennem. Egyik nap hátranyalom a hajam, másnap bozontosan viselem. Észrevétlennek kell maradnom azok között, akik senkit sem vesznek észre. Végül is, ha az átlagembernek mesélnek egy gyakran meztelen lányról, aki a nyitott ablakban flangál, meg a fülig szerelmes srácról, aki az utca túloldaláról diszkréten lesi, a legtöbben azt mondanák, én vagyok a bolond. Pedig te vagy a bolond. Csak azért nem neveznek bolondnak, mert a puncid olyasmi, amit mindezek az emberek meg akarnak ismerni, míg az én egész lényem iszonytató a szomszédaid számára. Egy hatszintes bérházban lakom Bed-Stuy-ban. Nem hagytam, hogy a mogyorós zsákomat kifossza az a szaros diákhitelbanda. Pult alól fizetnek, van egy tévém szobaantennával. Ezek az emberek egy háromméteres bottal sem piszkálnák meg a farkam. A te puncid viszont aranyból van.

A szemközti lépcsőn üldögélve szürcsölöm a kávém, fogom az összecsavart Wall Street Journalömet, lélegzem, és téged nézlek. Sosem veszem fel a melegítőt, mert ki akarok öltözni neked, Beck. Két hét telik el, és egy idős dáma bújik elő a vackából. Felállok, el vagyok cseszve, de attól még úriember vagyok.

– Jó napot, asszonyom! – köszönök rá, és felajánlom a segítségemet.

A nő elfogadja.

– Ideje is, hogy maguk, fiatalemberek, megtanuljanak viselkedni – recsegi.

– Nem is érthetnénk jobban egyet – mondom, és a szedánja sofőrje kinyitja az ajtót. Felém biccent, tesók vagyunk. Az örökkévalóságig tudnám ezt csinálni, és visszaülök a lépcsőmre.

Ezért szeretik az emberek a valóságshow-kat? A világod kész csoda nekem, látni, hol őgyelegsz (pamutbugyiban, amit nagy tételben rendelsz online a Victoria’s Secrettől; egyik nap láttalak, ahogy feltéped a csomagot), és hol nem alszol (azon a kanapén ülsz, és szart olvasol online). Arra kell gondolnom, talán azt a dögös srácot keresed a könyvesboltból, talán. Itt szoktál írni, olyan egyenesen ülsz kontyba fogott hajjal, nyuszigyorsasággal gépelve, míg nem bírod tovább, és megragadod azt a lime-zöld párnát, és meglovagolod, mint egy állatot. Elereszted. Ez az, ahol alszol végül.

A lakásod emellett pokolian kicsi. Igazad volt, amikor azt tweetelted:

Egy cipősdobozban élek. Ami nem baj, mert nem szórok százasokat Manolo cipőkre. @BrownBiasedNYC #Lázadó

A #BrownEgyetemi bögrém nagyobb, mint a lakásom. @BrownBiasedNYC #ingatlan #NYC

Konyha nincs, csak némi terület, ahol úgy vannak összehányva a háztartási felszerelések, mint a Bed Bath & Beyondnál kiárusításkor. Utálsz itt lenni. Nagy házban nőttél fel, előkerttel és hátsó udvarral. Szereted a teret. Ezért hagyod nyitva az ablakaidat. Nem tudod, hogyan légy egyedül magaddal. És ha kizárod a világot, ott leszel.

A szomszédaid elvannak, mint a gyerekek – nagy autók veszik fel őket óriási, közeli otthonukból és teszik le őket a nap végén –, míg te akkora helyen rohadsz, amit cselédnek szántak vagy egy megrándult bokájú golden retrievernek. De nem hibáztatlak, amiért itt maradsz. Mi ketten osztoztunk a West Village szeretetében, és ha ideköltözhetnék, én is jönnék, még ha lassan meg is őrülnék a klausztrofóbiától. Jól döntöttél, Beck. Az anyád tévedett:

Anya szerint „úrinő” nem lakik cipősdobozban. @BrownBiasedNYC #anyailogika #nemúrinő

Többet tweetelsz, mint írsz, és talán ezért szerzed a diplomádat a New Schoolon, nem pedig a Columbián. A Columbiára nem vettek fel:

Az elutasítás olyan fogás, amit a legjobb, ha borítékban szolgálnak fel, mert legalább széttépheted vagy elégetheted. #nemvettekfelaColumbiára #azéletmegytovább

És igazad is volt. Az élet ment tovább. Bár a New School nem olyan tekintélyes, a tanárok és a többi hallgató meglehetősen kedvelnek. Egy csomó workshopjuk online is elérhető. Az egész egyetemből sok minden elérhető online, ami újabb csapást jelent arra az egyre irrelevánsabb elitista rendszerre, amit „egyetemnek” hívnak. Az írásod alakul, és ha kicsit kevesebb időt töltenél twitterezéssel meg a cicus gyötrésével… De őszintén szólva, Beck, ha a te bőrödben lennék, sosem vennék magamra ruhát.

Szeretsz mindennek nevet adni, és kíváncsi vagyok, engem hogyan neveznél el. Versenyt kísérelsz meg indítani a Twitteren a lakásod elnevezésére:

Ez milyen, hogy #Doboználiskisebbdoboz

Vagy #TökéletesHangNézőSkatulya

Vagy #Jógaszőnyegszekrényamitlakásnaknéztek

Vagy #Helyahonnankinézelazablakonésmeglátodasrácotakönyvesboltbólésmosolyogszésintegetszés

Egy taxis ráfekszik a dudára, mert valami frissen tusolt seggfej, aki egy napvilágot sosem látott Bret Easton Ellis-regényből mászott elő, körülnézés nélkül vág át az úton. Azt mondja, bocs, de nem gondolja komolyan, és végigsimít szőke haján.

Túl sok haja van.

És úgy sétál fel azon a lépcsőn, mintha az övé volna, mintha neki épült volna, és az ajtó kinyílik, még mielőtt odaérne, és te nyitsz neki ajtót, és most ott vagy, betessékeled és megcsókolod, mielőtt az ajtó lassan becsukódik, és most a kezed

piciny kezed

a hajába túr, és egyikőtöket sem látlak, míg a nappaliba nem értek, és ő leül a kanapéra te meg letéped magadról a trikódat és rámászol, és úgy vonaglasz, mint egy sztriptíztáncosnő, és ez az egész rossz, Beck. Letépi rólad a pamutbugyidat és elfenekel, és te vonyítasz, és én átmegyek az úton, és a házad ajtajának támaszkodom, mert hallanom kell.

„Sajnálom, papa! Sajnálom!

Ismételd meg, kislány!

Sajnálom, papa!

Rossz kislány vagy.

Rossz kislány vagyok.

Azt akarod, hogy elfenekeljelek, ugye?

Igen, papa, azt akarom, hogy elfenekelj.”

A szádban van. Rád vakkant. Megüt. Egyszer-egyszer Truman Capote is arra jár, reagál, aztán félrenéz. Senki sem fogja hívni a rendőröket, mert senki sem akarja bevallani, hogy nézi. Ez a Bank Street, a kurva életbe. És most vele baszol, és visszatérek a saját térfelemre, ahonnan látom, hogy ő nem szeretkezik veled. Úgy markolod a haját – a túl sok haját –, mintha az megmenthetne téged meg a történeteidet. Jobbat érdemelsz, és nem igaz, hogy jólesik, ahogy markol téged azokkal a nagy, gyenge kezeivel, amik sosem dolgoztak, ahogy a seggedre csap, amikor végzett. Lepattansz róla és hozzábújsz, mire ő eltol magától, és hagyod, hogy rágyújtson a lakásodban, és a Brown bögrédbe hamuzik – nagyobb, mint a lakásod – és a Tökéletes hangot nézed, miközben cigarettázik, SMS-ezik, és eltol magától, amikor hozzábújsz. Szomorúnak tűnsz,

s még az esőnek sincs ilyen piciny keze

Kivéve neked meg nekem. Miért vagyok benne olyan biztos? Három hónapja, mielőtt még megismerkedtünk, ezt írtad a Twitterre:

Nem lehetne őszintén bevallani, hogy mindannyian a #Hannahésnővéreiből ismerjük #eecummingst? Na jó. #nincstöbbkamu #végeamegjátszásnak

Látod, hogy már azelőtt is megszólítottál, hogy megismertél volna? Amikor elmegy, nincs nála a Reménytelen alakok Paula Foxtól. Szőke nőgyűlölő, a gallérját igazgatja, és kifújja a szőke haját a szeméből. Csak használt téged, és nem a barátod, és el kell mennem. Le kell zuhanyoznod.

3.

Előtted ott volt Candace. Ő is makacs volt, úgyhogy türelmes leszek veled, ahogy vele is türelmes voltam. Nem fogom felhozni ellened, hogy azon a vaskos, öreg laptopodon a világ minden kibaszott dolgáról írsz, engem kivéve. Nem vagyok hülye, Beck. Tudom, hogy kell átkutatni egy merevlemezt, és tudom, hogy nem vagyok rajta, és tudom, hogy nincs semmid, ami akár csak hasonlítana egy naplóra.

Egy lehetséges elmélet: a telefonod jegyzettömbjében írsz rólam. A remény megmarad.

Akkor sem fogok eltántorodni tőled. Az biztos, hogy egyedülállóan buja vagy. Egy példa: falod az Alkalmi találkák rovatot a Craigslist hirdetési oldalon, a kedvenc posztjaidat egy gigantikus fájlba másolod a gépeden. Miért, Beck, miért? Szerencsére részt azért nem veszel „alkalmi találkákban”. És azt hiszem, minden lány szeret gyűjteni valamit, legyenek azok káposztaleves-receptek vagy gyatrán megfogalmazott, nyelvtani hibáktól hemzsegő apucifantáziálások reménytelen magányosok tollából. Hé, attól még itt vagyok, én elfogadlak. És hát jól van. Szóval hagyod, hogy ez a szőke csúszómászó olyanokat tegyen veled, amiket ezekben a craigslistes hirdetésekben olvasol. De legalább vannak határok. Az a perverz nem a barátod, kiküldted az utcára, ahol a helye, mintha undorodnál tőle, mint ahogy undorodnod is kell. És elolvastam az összes mostani e-mailedet is, úgyhogy ez már biztos: senkinek sem mondtad, hogy nálad járt, hogy benned járt. Nem jársz vele. Csak ez az, ami számít, és készen állok rá, hogy rád találjak, és rád is fogok találni, és ezt Candace-nak köszönhetem.

Candace-t először a Glasslandsben láttam, Brooklynban. Egy bandában fuvolázott a bátyjával és a nővérével. Tetszene neked a zenéjük. Mártír volt a nevük, és azonnal meg akartam ismerkedni vele. Türelmes voltam. Végigkövettem őket Brooklynon és alsó Manhattanen. Jók voltak. Soha nem jutottak volna be a top negyvenbe, de olykor volt egy számuk, ami felbukkant valami nyavalyás tiniműsorban a CW csatornán, és olyankor a weboldaluk robbantott. Nem voltak leszerződve, mert semmiben sem tudtak megegyezni. Na, mindegy, szóval Candace volt a legcsinosabb, a csapat feje. A bátyja a tipikus, elcseszett, gennyláda dobos, a nővére pedig egyszerű és tehetséges.

Nem rohanhatsz le egy lányt rögtön koncert után, pláne nem, ha a banda valami ambient techno electro szart játszik, és az a pszichopata, uralkodós bátyja (aki egyébként soha nem játszhatott volna zenekarban, ha a testvérei nincsenek) örökké ott nyomul. Egyedül kellett becserkésznem Candace-t, és még csak az sem lehetett, hogy véletlenül belebotlom, a „védelmező” bátyuskája miatt. És úgy voltam vele, hogy meghalok, ha nem szerezhetem meg, vagy legalább nem teszek egy lépést afelé, hogy megszerezzem. Úgyhogy rögtönöztem.

Egy éjjel a Glasslands előtt, ahol az egész elkezdődött, a Stop it Records új asszisztenseként bemutatkoztam a Mártírnak. Azt mondtam nekik, hogy én vagyok a tehetségkutató. A bandák szeretik, ha becserkészik őket, úgyhogy pár percen belül már odabenn whiskyztem Candace-szel és az idegesítő testvéreivel. A nővére elment, jó kislány volt. De a bátyja problémát jelentett. Nem csókolhattam meg Candace-t vagy kérhettem el a számát.

– Írj nekem e-mailt – mondta. – Kiszedhetném belőle a képet, és feltehetném az Instagramra. Imádjuk, amikor a kiadók keresnek meg minket.

Így hát azt tettem, amit Hannah bármelyik Elliotja tett volna. Megfigyelés alá vettem a Stop It Recordsot, ezt a szomorú kis kócerájt, és felfigyeltem erre a Peters nevű gyerekre, aki mindennap ott járt-kelt. Munka előtt és után bevetette magát egy sikátorba, ahol elszívott egy kis füvet. Nem is lehetett hibáztatni érte, amennyi szart magára vett azzal a melóval. Peters volt az asszisztense azoknak a szűk farmeres, lemezcéges pöcsöknek, akik a napszemüveget szemcsinek hívják, és édesítőt rendelnek meg extra parmiggiano-reggianót. Na, szóval egy napon letáboroztam a sikátorban egy dzsointtal, és tüzet kértem Peterstől. Könnyen összebarátkoztam vele, a totemoszlop alján lévők ki vannak éhezve más emberekre. Elmondtam neki mindent a dilemmámról Candace-szel, hogy azt mondtam neki, hogy a Stop It Recordsnál dolgozom, és az ő ötlete volt, hogy az ő e-mailjéről írjak neki (asst1@stopitrecords.com), és tegyek úgy, mintha én lennék ő. Candace azonnal, kapkodva visszaírt. És persze megadta nekem (asst1-nek) a számát.

Nem éreztem rosszul magam, amiért kihasználtam Peterst, végre legalább úgy érezte, hogy valami hatalomféle van a kezében. És néha játszani kell egy kicsit a tényekkel, hogy megszerezd a csajt. Elég romantikus vígjátékot láttam ahhoz, hogy tudjam, a magamfajta romantikus srácok mindig ilyen szitukba keverednek. Kate Hudson egész karrierjét csakis az tette lehetővé, hogy a szerelmesek olykor hazudnak arról, hogy hol dolgoznak. És Candace elhitte, hogy fejvadász vagyok. Mikor összejöttünk, egy hónapig vártam, mire elmondtam neki az igazat. Először őrjöngött (a lányok olykor őrjöngenek, még ha Matthew McConaughey is a srác), de aztán emlékeztettem a dolgok mélyén lévő komikus és romantikus igazságra: a világ igazságtalan. Ismerem a zenét. Okos vagyok. Úgy gondolom, a Mártír megérdemli, hogy felfedezzék és rajongjanak érte. Ha valami bölcsészszakra járok, és retró zoknit hordok, és beveszem, hogy a bölcsészdiplomától az ember keresett munkaerő és intelligens lesz, akkor kaphattam volna fizetés nélküli gyakornoki posztot valami szaros lemezkiadónál, amivel később valami szar munkát szerzek. Ám történetesen én nem veszem be ezt az ósdi maszlagot. A magam ura vagyok. Elsőre megértette, de a bátyja már más tészta volt, ez volt az egyik oka, hogy végül nem működött a dolog Candace-szel.

A jó hír, hogy nem bánok semmit. A Candace körüli zűrök mind erre a pillanatra készítettek fel. Be kellett jutnom hozzád, Beck. És tudtam, mit kell tennem.

Felhívtam a gázosokat, és szivárgást jelentettem be, amikor tudtam, hogy táncórán leszel, és az óra után mindig elmész kávézni egy barátnőddel a csoportból, ez az egyetlen időpont, amikor garantáltan távol vagy a számítógépedtől. A szemközti lépcsőmön vártam, hogy megjöjjön a gázos. Amikor megérkezett, azt mondtam, hogy a barátod vagyok, és hogy te küldtél, hogy segítsek.

Törvény írja elő, hogy minden gázszivárgást meg kell vizsgálni, a srácok törvénye pedig azt diktálja, hogy egy magamfajta srác, aki kimaradt a középiskolából, tud bánni a gáztársaságnak dolgozó srácokkal. Mit mondhatnék? Tudtam, hogy beveszi, hogy a barátod vagyok, és beenged. És tudtam, hogy még ha azt is hiszi, hogy egy hazudozó bolond vagyok, akkor is beenged. Olyan nincs, hogy kihívod a gázosokat, aztán meg eltűnsz, Beck. De komolyan.

Elmegy, és az első dolgom az, hogy fogom a laptopodat, leülök a kanapédra, és megszagolom a zöld párnádat, és vizet iszom a Brown bögrédből. Elmostam, mert ott volt az alján még az ő hamuja (te nem tudsz rendesen elmosogatni). Elolvasom egy novelládat, a címe Mire gondolt Wylie, amikor megvette a Kiáját. Egy öreg kaliforniai fószerről szól, aki vesz egy szar import kocsit, és úgy érzi, ezzel az utolsó nyomát is eltörölte cowboyéletének. A csavar az, hogy nem is volt igazi cowboy. Csak westernfilmekben játszott cowboyokat. De már nem készülnek westernek, és Wylie-nak nem sikerült megszoknia. Sosem volt kocsija, mert a legtöbb napját egy kávézóban tölti, ahol magafajta fickók üldögélnek a régi szép napokat idézgetve. Ám nemrég betiltották a dohányzást – dőlt betűkkel írod, hogy betiltották, ami aranyos –, úgyhogy most nem maradt törzshely a brancsnak, ahol cigarettázhatnának és sztorizgathatnának. A történetnek az a vége, hogy Wylie a Kiájában ül, és nem emlékszik, hogyan kell beindítani. Ott fogja a kulcsát, ami miniatűr számítógép, és ráébred, hogy azt sem tudja, hová menjen, úgyhogy vesz egy elektromos cigarettát, visszamegy a kávézóba, és ott ül egyedül az elektromos cigijét szívva.

Én nem vagyok valami zseniális egyetemista a csoportodból (komolyan, Beck, ők nem értenek sem téged, sem a történeteidet), de te az után sóvárogsz, ami elmúlt. Egy halott lánya vagy, de istenigazából. Érted Paula Foxot, és arra törekszel, hogy felfogj mindent a régi nyugatból, ami a New York-i – még ha ideiglenes – letelepedésedet is önpusztító lépéssé teszi. Együtt érző vagy, az öreg cowboyokról a lakásodon lévő fotóalbumok miatt írtál; mennyi hely, ahová már nem mehetsz el, mert többé nem létezik. Romantikus vagy, egy drogdílerek és rágógumipapír nélküli Coney Islandet keresel meg egy ártatlan Kaliforniát, ahol igazi és álcowboyok sztorizgatnak egymással a bádog kávésbögréik fölött, amit joe-nak neveznek. Olyan helyekre akarsz menni, ahová nem lehet.

A fürdőszobádban, ha becsukod az ajtót és leülsz a vécére, Einstein képe mered rád. Szeretsz a szemébe nézni, miközben a beleiddel küszködsz. (És hidd el nekem, Beck, ha majd összejövünk, a gyomorproblémáidnak vége lesz, mert nem hagyom, hogy fagyasztott szarokon meg „levesnek” címkézett, dobozolt sós vízen élj.) Azért szereted Einsteint, mert meglátta, amit senki más nem. És nem is író. Nem volt, nem is lesz vetélytárs.

Bekapcsolom a tévét: a Tökéletes hangot nézed legtöbbet, ami most, hogy a Facebookodon látom a főiskolai életedet, értelmet is nyer. Sosem énekeltél kórusban vagy találtál rá a szenvedélyre vagy az igaz szerelemre. Te meg a legjobb barátnőid, Chana és Lynn, rengetegszer rúgtok be. Van egy harmadik lány is, nagyon magas és nagyon vékony. Eltörpültök mellette a kis barátnőiddel. Ez a kívülálló barátnő egyetlen képen sincs megjelölve, és muszáj, hogy legyen valami benne, ami ezt ellensúlyozza, mert nagyon büszkének látszol a barátságára, ami gyerekkorod óta tart. A jelöletlen lány minden egyes fotón boldogtalannak tűnik. Mosolytalan mosolya kísérteni fog, és ideje, hogy továbbálljak.

Két sráccal jártál. Charlie úgy néz ki, mintha örökösen egy Dave Matthews-koncertből próbálna magához térni. Amikor vele voltál, a füvön üldögéltetek, és partidrogokat szedtetek. Megmenekültél attól a narkótól zápult agyú fajankótól, és egyenesen egy Hesher nevű, elkényeztetett punk vézna karjába hullottál. Megjegyzem, ismerem Heshert, nem személyesen, de képregényszerző, és a boltban áruljuk a könyveit. Legalábbis most még, de a következő műszakom alatt nyilván az lesz az első dolgom, hogy eltemessem Hesher könyveit a pincében.

Jártál Párizsban és Rómában, én meg még a megyéből sem tettem ki a lábam, te viszont nem találtad meg, amit Hesherben vagy Párizsban vagy Charlie-ban vagy Rómában vagy a főiskolán kerestél. Hesherért hagytad el Charlie-t. És hideg voltál. Charlie sosem hevert ki téged. A képein a mai napig egyfolytában részegnek néz ki. Heshert imádtad, ő pedig sosem viszonozta, legalábbis a Facebookon nem. Rengeteg posztban dicséred, és ő soha nem válaszol. Aztán egy nap szingli lettél, és a barátnőid úgy lájkolták az állapotodat, hogy kétség sem lehet afelől, te voltál az, akit otthagytak.

Véget ért a Tökéletes hang, bemegyek a hálószobádba, és a bevetetlen ágyadon vagyok, és hallom, ahogy valaki kulcsot dug egy zárba, és az agyamban kitör a villámháború, ahogy ma a háziúr nyavalygott a gázosnak:

„A legkisebb lakás az épületben, a legkisebb kurva kulcslyuk, mindig beragad.”

És hallom, hogy te dugod a kulcsod a kulcslyukadba, és kinyílik az ajtó, és kicsi a lakás, és te bent vagy.

Igazad van, Beck. Ez egy kibaszott cipősdoboz.

4.

Sosem járok Greenpointba, ahol savanyúság levével szokás kísérni a whiskyt, de érted megteszem, Beck. Csakúgy, mint ahogy érted fájdítottam meg a hátam, amikor kizuhantam az ablakodból, nehogy megláss, amikor látni akartalak, amikor meg akartalak ismerni. És utálom, hogy most itt megláthatnál, és azt hihetnéd, valami faszfej vagyok, aki túlértékeli a Vice{5} kulturális értékét, és megiszik bármit, amiről az a kurva Vice azt mondja, igya meg. Én nem jártam főiskolára, Beck, úgyhogy nem is fecsérlem arra a felnőttkoromat, hogy a főiskolai időket próbáljam visszahozni. Én nem vagyok valami puhány pöcs, akinek soha nem volt mersze élni az életet úgy, ahogy van. Én az életért élek, és rendelnék még egy vodka-szódát, de ehhez beszélnem kellene a Bukowski pólós csapossal, és megint megkérdezné, hogy milyen ásványvízzel kérem.

Rossz kedvem van, és te odafenn olvasol sárga harisnyában, lyukak vannak rajta, és túlságosan is igyekszel. Nem vagy Malac a pácban, de én sem nézek ki valami tökösen. Ki kellett másznom az ablakodon, és nem estem magasról, de az esés az esés, és szúr a hátam, és ha még egyszer meghallom azt a szót, hogy Pickleback koktél, káromkodni fogok.

A legjobb barátnőid a szomszédos asztalnál ülnek, hangosak és illojálisak, igazi F-metrós típusok, csizmában meg azzal a túlfodrászolt hajjal, ami szép csendben sérteget minden jersey-i lányt, aki direkt csinálja ezt a baromságot. Ti hárman együtt jártatok a Brownra, és most együtt vagytok New Yorkban, és mindannyian utáljátok a Csajokat, és szakadatlanul panaszkodtok rá, pedig nem pont ezt igyekeztek művelni ti is az életetekkel? Brooklyn, fiúk és Pickleback koktélok?

A többi idézőjeles íróval üldögélsz, ami miatt a barátnőidnek alkalmuk lesz rólad tárgyalni, és sajnos igazuk van: sokkal többet fektetsz abba, hogy író legyél – bókok begyűjtésébe és whiskyzésbe –, mint az írásba. De szerencsére tévednek: ebben a helyiségben mindenki túlságosan tele van savanyúságlével ahhoz, hogy felfogja a cowboyos sztoridat.

A barátnőid irigyek. Chana a nagy kritikus, Adam Levine női verziója gombszemekkel és alaptalan önbizalommal.

– Magyarázd csak el nekem még egyszer, hogy mi a faszra jó ez a rohadt mesterképzés, ha az ember nem Lena Dunham?

– Azt hiszem, talán elmehetsz tanítani – feleli Lynn, és Lynn halott belül, egy tetem. Módszeresen, klinikusan instagramozik, mintha védekezéshez gyűjtene bizonyítékot, mintha az egész életét annak szentelné, hogy igazolja, van élete. Hangosan gúnyolja a felolvasásodat a Luluban, miközben arról tweetel, mennyire kész van attól, hogy ott van egy #felolvasásonaLuluban, és én mondom neked, Beck, elkáromkodom magam.

Megint Lynn:

– Szerinted ez olyan, mint egy kiállításmegnyitó, ahova egyszer elmész, és oké, vagy inkább… minden hetes dolog lesz?

– Szerinted minden alkalommal felhúzok egy kibaszott kifutót, amikor befejezek egy tervet? – bukik ki Chanából. – Nem. Dolgozom rajta, és egészen addig dolgozom, amíg össze nem jön egy kollekció. És aztán megint csak dolgozom rajta.

– Peach is jön?

– Ne fesd az ördögöt a falra!

Lehet, hogy a mosolytalan, magas lányról beszélnek, de nem mintha megkérdezhetném őket.

– Bocs – sóhajt Lynn –, a kiállításmegnyitókon legalább van ingyen bor.

– A kiállításmegnyitókon legalább művészet van. Már bocsánat, de egy kibaszott cowboy?

Lynn vállat von, és csak folytatják, mint egy géppuska, ami soha nem áll le, ami nem tud leállni.

– És a jelmezéről beszélhetünk?

– Túlságosan erőlködik. Elég szánalmas.

– Mi a fasz akar lenni az a harisnya?

Lynn sóhajt és tweetel egyet, és sóhajt, és a géppuskatűz az utolsó körre begyorsul.

– Nem csoda, hogy nem vették fel a Columbiára – durrant egyet Chana.

– Én úgy érzem, ez az egész Benji miatt van – feleli Lynn. – Sajnálom Becket.

Benji?

– Hát, ez a vége, ha valaki egy szociopata partiarcba zúg bele.

Csak azt hallom, hogy belezúg, és te szereted őt, és hazudsz nekik, a laptopodnak, magadnak, és azt hiszed, nem tudják, és dehogynem tudják, és jaj, ne. Benji. Ne!

Összeszedettnek kell maradnom, jelen lennem, és Lynn felsóhajt.

– Gonosz vagy.

– Realista vagyok – pöfög Chana. – Benji egy sznob kis pöcs. Nem csinál semmi mást, mint túlárazott drogokkal cseszi szét az agyát, és kamu bizniszeket indít.

– Milyen szakra járt? – tudakolja Lynn.

– Kit érdekel?! – csattan fel Chana, engem igen, és többet akarok tudni, és sírni akarok, és nem akarom, hogy bárkibe is belezúgj, engem kivéve.

– Nos, attól még szeretném, ha rendesebb lenne vele – mondja Lynn.

Chana forgatja a szemét, és jégkockát rágcsál, és ellenkezik.

– Tudod, hogy mi van? Beck el van telve magával. Benji is magával. Egyiküket sem sajnálom. Beck azzal ráncigált minket ide, hogy azt játssza, író, Benji pedig azzal kábítja a világot, hogy úgy tesz, mintha valami rohadt kézműves lenne. Mekkora vicc! Mindketten csak önmagukat imádják. Nem valami végletekig érzékeny, megkínzott lelkekről beszélünk, akik verseket irkálnak az egész ürességéről, meg minden.

Lynn unja, ahogy én is. Megpróbálja Chanát eltéríteni a kitörésétől.

– Olyan kövérnek érzem magam.

Chana felmordul. A lányok gonoszak.

– Érted, mi az az egész szarság az ásványvizes cégével? – kérdezi. – Brooklyntól kedvem lenne LA-be költözni, venni egy rekesz Red Bullt, és Mariah Carey-re bulizni.

– Ezt ki kéne írnod a Twitterre – válaszolja Lynn. – De nem rosszindulatúan.

A többi írót ölelgeted, és ezek szerint ide fogsz jönni, és Lynn hajthatatlanul kedves. Bazsalyog.

– Én akkor is sajnálom.

Chana felhorkan.

– Én csak a cowboyokat sajnálom. Jobbat érdemelnek.

Az asztal felé andalogsz, vagyis abba kell hagyniuk a rólad folyó beszélgetést, és úgy örülök, amikor végre odaérsz, és megöleled kétszínű barátnőidet. Tapsikolnak, és hamis dicséreteket zengnek, és te úgy nyakalod a whiskydet, mintha a Pulitzer-díjig tudnád inni magad.

– Kérem, hölgyeim – szólalsz meg, és spiccesebb vagy, mint eddig láttam. – Az ember lánya csak egy határig bírja a bókokat meg a koktélt.

Chana a karodra teszi a kezét.

– Édesem, talán nem kérsz több koktélt?

Elhúzod a karodat. Ez a te gyermekágyad. Megszültél egy novellát, és most mi legyen?

– Kösz, semmi baj.

Lynn int a pincérnőnek.

– Kaphatnánk három Picklebacket? Ennek a lánynak szüksége van némi folyékony bátorságra.

– Nincs szükségem bátorságra, Lynn. Csak felmentem, és felolvastam egy kibaszott novellát.

Chana megcsókolja a homlokodat.

– És a szart is kiolvastad abból a kibaszott novellából.

Nem veszed be, eltolod magadtól.

– Basszátok meg mind a ketten!

Jó, hogy ezt az oldaladat is látom, a komisz részeget. Jó, ha az ember minden oldalát megismeri annak, akibe beleszeret, és most kissé kevésbé utálom a barátnőidet. Összepillantanak, te pedig a pult felé sandítasz.

– Benji már el is ment?

– Szívecském, hát úgy volt, hogy eljön?

Úgy sóhajtasz, mintha elölről kellene kezdened, mintha már fogytán lenne a türelmed, és felveszed a repedt telefonodat. Lynn megragadja.

– Beck, ne!

– Add ide a telefonomat!

– Beck – szól közbe Chana. – Meghívtad, és nem jelent meg. Hagyd az egészet. Hagyd békén!

– Ti utáljátok Benjit, srácok – feleled. – Mi van akkor, ha megsértődött?

Lynn félrenéz, Chana pedig felhorkan.

– Mi van akkor, ha… egy seggfej?

Egyértelmű, hogy Lynn az életben nem akar többet beszélni erről. A három lány közül ő az, aki egy napon majd végül elhagyja New Yorkot egy kisebb, kezelhetőbb város kedvéért, ahol nincsenek felolvasások, ahol a lányok bort isznak, és szombat este Maroon 5 szól a zenegépből. Ugyanolyan élvezettel fotózza majd a leendő, elkerülhetetlen kisbabáit, mint a kupicákat, az üres serlegeket meg a cipőit.

Chana viszont egy életre szól, harmadik kerekünk lesz a hosszú úton.

– Beck, figyelj ide, rám. Benji egy seggfej. Oké?

IGEN, akarom sikítani, de ülve maradok. Nyugton. Benji.

– Figyelj, Beck – litániázik tovább Chana. – Egyes srácok seggfejek, és ezt el kell fogadnod. A világ minden könyvét összevásárolhatod neki, attól még Benji marad. Soha nem lesz Benjamin vagy ne adj’ isten Ben, mert nem is kell neki, mert örök óriáscsecsemő, oké? Elmehet a picsába az ásványvizével együtt, meg a hülye, seggfej neve is. De most komolyan, Benji? Ez komoly? És ahogy kimondja! Mintha ázsiai lenne, vagy francia. Ben Dzsííí. Menjen a picsába!

Lynn felsóhajt.

– Ebbe még sohasem gondoltam így bele. Benji. Ben Dzsí. Dzsí Ben.

Egy kis nevetés támad, én pedig megtudok egy-két dolgot Benjiről. Nem tetszik, de el kell fogadnom. Benji valóságos, én pedig kérek még egy vodka-szódát. Benji.

Karba fonod a kezed, és a pincérnő visszatér a koktéljaitokkal, és a hangulat megváltozott.

– Szóval, gyerekek, tényleg tetszett a novellám?

Lynn nagyon gyors.

– Nem is tudtam, hogy ilyen sokat tudsz a cowboyokról.

– Nem is – feleled, sötétben vagy, és felemeled a poharad, és ledöntöd, és a lányok megint összenéznek.

– Soha többet nem kéne szóba állnod azzal a pöccsel – mondja Chana.

– Oké – helyeselsz.

Lynn felemeli a poharát. Chana felemeli a poharát. Te az üres poharadat emeled fel.

Chana pohárköszöntőt mond:

– Arra, hogy soha többé nem állsz szóba azzal a faszfejjel, a szaros ásványvizével meg a kibaszott frizurájával és azzal az el nem jövős valagával!

Mind koccintotok, de azoknak a lányoknak van mit inniuk, a te poharad meg kiürült. Kimegyek, hogy tudjam, mikor indulsz. Valami seggfej jelenik meg, és elkezd hányni.

Savanyúságlevet, esküszöm.

5.

Hárman várakozunk hajnali 2.45-kor a Greenport Avenue metróállomásán, és úgy bekötném a cipőfűződet. Ki van oldódva. És túl részeg vagy hozzá, hogy ilyen közel állj a sínekhez. A hátadat a zöld oszlopnak veted, a lábad kinyújtva, hogy a lábfejed a sárga figyelmeztető zónába ér, a vágány szélére. Négy oldala van az oszlopnak, de neked a sínek felőlire kell állnod. Miért?

Itt vagyok neked, hogy védelmezzelek, és az egyetlen lélek ebben a pokoli lyukban egy hajléktalan pasas, és ő másik bolygón él, egy padon énekel:

– Mozdony, mozdony, a kilences a New York-i vonalon, ha a vonatom kisiklik, szedd csak fel, szedd csak fel, szedd csak fel…

Ezt a részt énekli újra meg újra, hangosan, te a telefonodba temetkezel, és nem tudsz egyszerre pötyögni meg állni meg ezt a zenei orvtámadást hallgatni. Gyakran megcsúszol – régi a cipőd, lekopott a talpa –, én meg gyakran összerezzenek, és kezd elegem lenni. Nem tartozunk ebbe a mocsokba, üres sörösdobozok, csomagolópapírok aknamezeje, holmiké, amelyek senkinek sem kellenek, még a nótázó hajléktalannak sem. A srácok, akikkel lógsz, annak élnek, hogy a G-vonalon járjanak, mintha ez bizonyítaná, hogy a földön járnak, „valóságosak”, de amit a barátaid nem fognak fel, az az, hogy ez a vonal jobban megvolt nélkülük meg a Miller High Life sörösdobozaik meg a savanyúságszagú okádékuk nélkül.

Megcsúszik a lábad. Megint.

Elejted a telefonod, a sárga zónában landol, és még szerencse, hogy nem a sínekre esett, libabőrös leszek, és legszívesebben karon ragadnálak, és odakísérnélek az oszlop túloldalára. Túl közel vagy a sínekhez, Beck, és szerencséd, hogy itt vagyok, mert ha beesnél, vagy valami betegagyú végig követett volna, valami züllött erőszaktevő, képtelen lennél bármire is. Túl részeg vagy. Túl hosszú a picike tornacipőd fűzője, túlságosan lelóg, és a támadó a földre teperne, vagy az oszlopnak nyomna, letépné azt az amúgy is tépett harisnyát, lerántaná a Victoria’s Secret-féle pamutbugyit, és zsíros mancsával befogná a rózsaszín szádat, és semmit sem tehetnél, és az életed sosem lenne a régi. Félelemben élnél a metróktól, visszarohannál Nantucketbe, kerülnéd a Craigslist Alkalmi találkák rovatát, és egy-két éven át havi rendszerességgel vizsgáltatnád ki magad, nincs-e nemi betegséged.

A hajléktalan fószer közben nem hagyja abba a mozdony-mozdonyt, már kétszer vizelt, és még csak fel sem kelt hozzá. A húgyában üldögél, és ha valami betegagyú követett volna, hogy befejezze, amit elkezdtél azzal a szakadt harisnyáddal, ez a fickó akkor is csak tovább dalolna, és hugyozna és hugyozna és dalolna.

Megcsúszol.

Megint.

És összehúzod a szemed a hajléktalan felé, és mordulsz egyet, de ő másik bolygón él, Beck. És nem ő tehet róla, hogy odavagy.

Említettem már, milyen szerencséd, hogy itt vagyok neked? Az ám. Bed-Stuyból származom, józan vagyok, összeszedett, nagyon is tudatában a hollétemnek meg a tiédnek is. Védelmező. És az egészben az a hülyeség, hogy ha valaki most látná hármunkat, hát, a legtöbben azt hinnék, én vagyok a dilinyós, csak mert követtelek ide. És ez a baj ezzel a világgal, a nőkkel.

Látod Elliotot a Hannah-ban, ahogy megrendezi, hogy a sógornője közelében lehessen, és ezt romantikusnak nevezed, de ha tudnád, min mentem keresztül, hogy bejussak az otthonodba, hogy tönkretettem a hátamat, csak hogy kívül-belül megismerhesselek, elítélnél érte. A világ már nem szeret szeretni, és jól tudom, mit művelsz azzal a telefonnal. Benjivel akarsz beszélni, az ásványvizes, túl sok hajú, távol maradó rohadékkal, akivel egyáltalán nem alkalmi – legalábbis neked nem – találkákba bonyolódsz. Keresed. Akarod. De ez el fog múlni.

És a probléma egy része az a telefon. Van azon a kurva telefonon egy funkció, ami lehetővé teszi, hogy megtudd, mikor nyitják meg, vagy épp nem az SMS-eidet. És Benji kurvára nem vesz róluk tudomást. Nagyobb szenvedéllyel igyekszik lerázni, mint benned lenni, és ez kell neked? Elég abból a telefonból, Beck! Csak kicsinál, elveszi a hangod, és megnyomorítja az ujjaidat.

Picsába azzal a telefonnal!

Legszívesebben bedobnám a sínek közé, és lefognálak, míg át nem gázol rajta a metró. Oka van annak, hogy megrepedt, és annak is oka van, hogy aznap a könyvesboltban a kosaradban hagytad. A szíved mélyén te is tudod, hogy jobban meglennél nélküle. Semmi jó nem származik abból a telefonból. Nem érted? De érted. Különben jól bánnál azzal a telefonnal. Már azelőtt tokba raktad volna, hogy megrepedt. Nem piszmognál itt vele, és nem hagynád, hogy diktáljon neked. Tényleg azt kívánom, bár rádobnád a sínekre, kikapcsolnád, elfordítanád a fejed, végigmérnél, és megszólalnál: „Nem ismerlek valahonnan?” És hülyéskednénk, és beszélgetnénk, és az lenne a dalunk, hogy „mozdony, mozdony, a kilences a New York-i vonalon, ha a vonatom kisiklik…”

– Nem hagyná abba az éneklést? – morgod, de a pasas még csak nem is hallja a saját hangjától és a hugyozástól és a hugyozástól és az énekléstől, és túl gyorsan kapod félre a fejed, és a fenébe is, nem kéne hátradőlnöd, de mégis hátradőlsz.

Olyan gyorsan történik.

Kinyújtod a karod, de a tested megtántorodik. Elejted a telefonod, utána vetődsz, hogy elkapd, és közben félrelépsz – Áááá! – és megcsúszol, és megbotlasz abban az átkozott cipőfűzőben, és kiterülsz, de valahogy rosszul érsz földet, és legurulsz a sárga veszélyzónából, be az igazi veszélyzónába. Sikoltasz. Ez a leggyorsabb és leglassabb esés, amit életemben láttam, és már csak egy hang vagy lentről, a sínekről, egy visítás, és az ének nem hallgat el, „mozdony, mozdony, a kilences”, és rossz aláfestés ahhoz, amit most kell tennem a fájós hátammal, meg minden. Átrohanok a peronon, és lenézek rád.

– SEGÍTSÉG!

– Minden rendben, itt vagyok. Add a kezed!

De megint csak sikítasz, és úgy nézel ki, mint az a lány a kútban, A bárányok hallgatnak-ban, és nem kéne így paráznod, mert itt vagyok, nyújtom a kezem, fel akarlak húzni. Reszketve nézel végig az alagúton, és megtelik a fejed rettegéssel, mikor csak meg kellene fognod a kezem.

– Úristen, úristen, meg is halhatok!

– Ne nézz arra, csak rám nézz!

– Meg fogok halni!

Lépsz egyet, és semmit sem tudsz a vasutakról.

– Maradj nyugton, odalenn azok a szarok meg is rázhatnak.

– Micsoda?! – És vacog a fogad, és sikítasz.

– Nem fogsz meghalni. Fogd meg a kezem!

– Megőrülök tőle – mondod, és befogod a füled, mert nem akarod még egyszer azt hallani, hogy „ha a vonatom kisiklik”. – Ez az ének, emiatt estem le.

– Segíteni próbálok – erősködöm, és felpattan a szemed. Végignézel az alagúton, aztán fel, egyenesen a szemembe.

– Hallom a metrót.

– Nem, azt éreznéd. Add ide a kezed!

– Meg fogok halni – esel kétségbe.

– Fogd a kezem!

A hajléktalan csávó dudorászik, mintha csak valami apró kellemetlenséget jelentenénk, amit ki kell küszöbölnie, „szedd csak fel, szedd csak fel, szedd csak fel”, és befogod a füled, és sikítasz.

Kezdek türelmetlen lenni, és idővel tényleg jönni fog egy szerelvény ezen a vágányon, és miért nehezíted meg ennyire az egészet?

– Meg akarsz halni? Mert ha odalenn maradsz, el fognak gázolni. Fogd a kezem!

Felnézel, és most egy olyan részedet látom, ami új nekem, egy olyan részedet, ami tényleg meg akar halni, és nem hiszem, hogy valaha is igazán szerettek volna, nem mondasz semmit, és én se mondok semmit, és mindketten tudjuk, hogy próbára teszel, hogy próbára teszed a világot. Nem léptél le a színpadról ma éjjel, míg az utolsó ember is meg nem szűnt tapsolni, és nem kötötted meg a cipőfűződet, és az egész világot okoltad, amikor leestél.

Szedd fel, szedd fel! Mozdony, mozdony, a kilences

Bólintok.

– Na, jó. – Mindkét karomat lenyújtom, felfelé fordított tenyérrel. – Gyere! Foglak.

Küzdeni akarsz. Nem könnyű téged megmenteni, de türelmes vagyok, és amikor készen állsz, a vállam köré fonod a karod, és engeded, hogy kimentselek. Kibomlott cipőstül, mindenestül felhúzlak a peronra, a sárga veszélyzónába, és átgördítelek a piszkosszürke, veszélymentes betonra, remegsz, és a mellkasodhoz húzod a térded, ahogy hátratepersz a zöld oszlop belső oldalához, ahol biztonságban ülhetsz, várhatsz.

Még most sem kötöd be a cipődet, és a fogad jobban vacog, mint valaha, miközben odarohanok hozzád, és a mihaszna, lapos, nem is sportos tornacipődre mutatok.

– Szabad? – kérdezem, és te bólintasz.

Jó szorosra húzom a fűzőt, és dupla csomót kötök rá, ahogy az unokatestvérem tanította vagy száz éve. Amikor meghalljuk a metrót, abbahagyod a fogvacogtatást, és már nem tűnsz olyan riadtnak. Nem kell mondanom neked, hogy megmentettem az életedet. A szemeden és a szurtos, fénylő bőrödön látom, hogy tudod. Nem szállunk fel, amikor kinyílik az ajtó. Ez alap.

6.

A taxisofőr először vonakodott. Azt hiszem, én is azt csináltam volna. Őrültnek nézünk ki a halál közelségétől, meg minden. Te kibaszott mocskos vagy. Én meg olyan tiszta, hogy az már zavarba ejtő, stricitiszta a te kurvamocskosságod mellett. Igazi pár vagyunk.

– De az a helyzet… – mondod, századszorra is végigvéve a közelmúlt eseményeit, magad alá húzott lábbal, a karoddal hadonászva. – Az a helyzet, hogy a végén már nem éltem volna túl, ha az a pasi tovább énekel. Vagyis tudom, hogy őrültnek néztem ki.

– Totál.

– De rossz éjszakám volt, és egy ponton meg kell húzni a határt, tudod? Ki kell mondanod, hogy ezt nem viselem el tovább. Inkább meghalok, mint hogy egy olyan világban éljek, ahol ez a pasi nem hagyja abba az éneklést, és tovább szennyezi közös környezetünket.

Felsóhajtasz, és imádlak, amiért ebből az egészből valami sztrájkfélét igyekszel fabrikálni a nyugalom ellen, és micsoda móka veled játszani.

– Azért elég részeg voltál.

– Nos, szerintem józanon is ugyanezt csináltam volna.

– És mi lett volna, ha a Roger Miller-féle verziót énekli?

Nevetsz, és nem tudod, ki az a Roger Miller, de a legtöbben a generációnkból nem tudják, elkeskenyedik a szemed, és megsimogatod az állad, és megint kezded, már negyedszer. Igen, számolom.

– Na, jó, nem dolgoztál egyszer kompon nyári munkán?

– Nem – felelem. Meg vagy róla győződve, hogy ismersz valahonnan. Mondtad már, hogy a főiskoláról, az egyetemről, egy williamsburgi bárból, most meg egy kompról.

– Pedig esküszöm, hogy ismerlek. Tudom, hogy ismerlek valahonnan.

Vállat vonok, és vizslatsz, és olyan jólesik, ahogy a szemed becserkész.

– Csak azért érzel közel magadhoz, mert leestél, és én voltam ott.

– Ott voltál, mi? Szerencsém volt.

Nem kéne elkapnom a szemem, de elkapom, és semmi sem jut eszembe, amit mondhatnék, és azt kívánom, bár a sofőr az a fajta lenne, aki szakadatlanul fecseg.

– Na és miben jártál ma éjjel? – kérdezed.

– Dolgoztam.

– Csapos vagy?

– Ja.

– Az olyan jó lehet! Meghallgatni az emberek sztorijait.

– Az is – felelem óvatosan, nehogy eláruljam, tudom, hogy történeteket írsz. – Jó szórakozás.

– Meséld el a legjobbat, amit a héten hallottál!

– A legjobbat?

Bólogatsz, és meg akarlak csókolni. A sínekre akarlak vinni, mielőtt a mozdony, mozdony, a kilences csikorogva lefékez, és egyben elnyel és… és kikefélni belőled a részegséget, míg a New York-i vonal el nem nyel mindkettőnket. Túl meleg van idebenn, és túl hideg van odakinn, és buritótól meg szopástól szaglik, ez New York az éjszaka közepén. Szeretlek, csak ezt aka