Szente-Varga Mónika

Konfliktus és biztonság
Közép-Amerikában

Tartalom

Bevezető gondolatok

Guatemala

Gazdaság

Történelmi háttér és politikai élet

Társadalom

Kihívások

Külkapcsolatok

Magyar vonatkozás

Honduras

Gazdaság

Történelem és politika

Bűnözés, bandák, kábítószer-kereskedelem, korrupció

Társadalom

Kivándorlás

Külpolitika

Kihívások és lehetőségek

Magyar vonatkozás

El Salvador

Politikai élet

Korrupció, bandák és migráció

Kihívások

Külkapcsolatok

Magyar vonatkozás

Nicaragua

Gazdaság és társadalom

Politikai élet

Külkapcsolatok

Magyar vonatkozás

Costa Rica

Gazdaság és társadalom

Konfliktus és béke

Energia

Politika és hadsereg

Magyar vonatkozás

Panama

Geostratégiai kontextus

Politikai fejlemények

Gazdaság és társadalom

Magyar vonatkozás

Összefoglaló táblázat

Irodalomjegyzék

Szakmai lektorok

Thomázy Gabriella és Bata-Balog Amadea

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Kilián Zsolt

Olvasószerkesztő: Csinta Áron

Tördelőszerkesztő: Kilián Zsolt

Korrektor: Kutas Éva

ISBN 978-615-6598-24-0 (ePDF)

ISBN 978-615-6598-25-7 (ePub)

© Szente-Varga Mónika, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

„A béke nem terror vagy félelem eredménye.
A béke nem a temetők csendje.
A béke nem az erőszakos elnyomással
elért némaság.
A béke mindenki nagyvonalú és háborítatlan hozzájárulása mindenki más javáért.
A béke dinamizmus.
A béke nagylelkűség.
Jog és kötelesség.”
(Óscar Romero)

Bevezető gondolatok

A modern kori Latin-Amerikával kapcsolatos kutatásokon belül a közép-amerikai földhíd általában marginális szerepet tölt be, kivéve azokat a vészterhes időszakokat, amikor a konfliktusok a régióra irányítják a figyelmet. Ilyen volt az 1980-as évek, amikor három országban, Nicaraguában, El Salvadorban és Guatemalában is polgárháború zajlott. Ahogy a fegyveres konfliktusok elcsitultak az 1990-es években, úgy a figyelem is lanyhult, s inkább csak a 2010-es évektől jelentek meg átfogó elemzések,[1] amikor is a helyi és transznacionális bandák térnyerése, az emberölések kiemelkedően magas száma, a kábítószer-csempészet, a korrupció, a jelentős elvándorlás újra a régióra irányította a figyelmet.

A könyv célja, hogy rámutasson, milyen politikai, társadalmi, gazdasági és környezeti biztonsági kihívásokkal szembesül a közép-amerikai térség a 21. században. Mindezt szelektált történelmi háttér keretében teszi, amely elsősorban az utóbbi 50 évre terjed ki. A kötet hat, spanyol gyarmati háttérrel rendelkező, a közép-amerikai földhídon elhelyezkedő ország, Guatemala, Honduras, El Salvador, Nicaragua, Costa Rica és Panama politikai, társadalmi és gazdasági folyamatait elemzi. Kitér a külkapcsolatokra, különös tekintettel az Amerikai Egyesült Államokkal való változó, de mindig alárendelt viszonyra, továbbá a Kínai Népköztársaságra, amely az USA közelsége és a Tajvant elismerő országok miatt szeretné megerősíteni gazdasági és diplomáciai jelenlétét a földhídon.

A Barry Buzan és Ole Wæver által jegyzett regionális biztonsági elméletben[2] az amerikai kontinens két részre oszlik. Az észak-amerikai biztonsági komplexum része Kanada, az Amerikai Egyesült Államok, Mexikó, a Karib-térség és külön alrendszert alkotva a közép-amerikai földhíd. Utóbbi saját biztonsági dinamikával rendelkezik, de – mint jelen kötet is alátámasztja – kitett a komplexumban zajló folyamatoknak, és nagyban függ a nemzetközi viszonyoktól, mint például a világgazdasági változások, a nemzetközi rendszer polaritása és az Amerikai Egyesült Államok szerepe a világban.

Magyar nyelven elérhetőek átfogó tudományos, a szubkontinens történetét a prehispán időszaktól a 20. század második feléig nyomon követő kötetek;[3] a régió történetének bizonyos időszakára vagy országcsoportjaira fókuszáló könyvek;[4] továbbá országmonográfiák: Brazília, Kuba és Mexikó esetében.[5] Ez a könyv hiánypótló céllal, tankönyvjelleggel íródott. Egy nagyjából 500 ezer km^2-nyi területre fókuszál a megközelítőleg 20 millió km^2-es Latin-Amerikán belül. Ezáltal mód nyílik a vizsgált folyamatok mélyebb elemzésére, amelyet a korábban kiadott átfogó kötetekben a terjedelmi korlátok nem tettek lehetővé. Minden országelemzés magyar alfejezettel zárul, amelynek célja az adott államot a bilaterális kapcsolatok, a történelmi találkozási, avagy metszéspontok segítségével közelebb hozni az olvasókhoz. A könyv magyar célközönségnek, elsősorban egyetemi hallgatóknak készült. Haszonnal forgathatják továbbá oktatók, kutatók és a latin-amerikai régió iránt érdeklődők.

Jegyzetek

Fabrice Lehouco: The Politics of Modern Central America: Civil War, Democratization, and Underdevelopment. Cambridge, Cambridge University Press, 2012; Aviva Chomsky: Central America’s Forgotten History: Revolution, Violence, and the Roots of Migration. Boston, Beacon Press, 2021.

Barry Buzan – Ole Wæver: Regions and Powers. The Structure of International Security. Cambridge, Cambridge University Press, 2003.

Wittman Tibor: Latin-Amerika története. Budapest, Gondolat, 1971; Anderle Ádám: Latin-Amerika története. Szeged, Pannonica, 1998.

Semsey Viktória: Latin-Amerika 1750–1840. A gyarmati rendszer felbomlásától a független államok megalakulásáig. Budapest, L’Harmattan, 2013; Szente-Varga Mónika – Bács Zoltán György (szerk.): Dél-Amerika a 21. században – társadalmi, gazdasági és politikai konfliktusok. Budapest, Dialóg Campus, 2019.

Boris Fausto: Brazília rövid története. Budapest, Equinter, 2011; Anderle Ádám: Kuba története. Budapest, Akkord, 2004; Lynn V. Foster: Mexikó története. Szeged, Pannonica, 1999; Daniel Cosío Villegas et al.: Mexikó rövid története. Budapest, Eötvös József Kiadó, 2002.

Guatemala

A maják egy része elmenekült az európai hódítók elől, és – a mai Guatemala területén – Petén dzsungelében telepedtek le, ahol egészen a 17. század végéig megőrizték önállóságukat. Az utolsó Itza-uralkodó erőszakos halála és Nojpeténnek, a birodalmi központnak a lerombolása (1697) időben nagyjából egybeesett II. Károly, Spanyolország utolsó Habsburg-uralkodójának halálával (1700).[6] Bár a maja civilizációval sokan inkább Mexikót kapcsolják össze, azonban – a jelenlegi politikai határok alapján – Guatemalára, Belizére, El Salvadorra és Hondurasra is kiterjedt. Guatemala gazdag maja emlékekben (például tikali piramisok, quiriguái sztélék) és természeti látványosságokban (a Semuc Champey, a Yaxhá-lagúna, a vulkáni Atitlán-tó). „Az Atitlán-tó, a tűzhányók és kertek ezüstöszöld ragyogása a meztelen nap sugárkévéit áteresztő ködben, a hegyormokra tűzött fehér felhőfoszlányok – ó, Guatemala, köszönet neked, ezt a látványt sohasem felejtjük el!”[7]

Gazdaság

Guatemala perifériaországként kapcsolódik a világgazdasághoz; legfőbb kiviteli cikkei mezőgazdasági termékek. A banán (9,9%), a kávé (5,9%) és a cukor (6%) együtt az export egyötödét tette ki a 2010-es évek végén (2019).[8] Érdemes hozzátenni, hogy a banán, a kávécserje és a cukornád sem őshonos az amerikai kontinensen, termesztésük a gyarmati időszakban – a banán esetében még később, nagy mennyiségben csak a 20. században – kezdődött.

Guatemala legfontosabb kereskedelmi partnere az Amerikai Egyesült Államok. A guatemalai export döntő többsége Észak- és Közép-Amerikába irányul. A Kínai Népköztársaság nem tartozik a guatemalai kivitel fontosabb célországai közé, viszont import tekintetében a második.[9]

Ennek nemcsak gazdasági, hanem politikai jelentősége is van, hiszen Guatemala azon kevés állam közé tartozik, amely továbbra is Tajvant ismeri el, és a Kínai Népköztársasággal nem tart fenn diplomáciai kapcsolatot. Utóbbi erősödő gazdasági jelenléte azonban külkapcsolatai újragondolására késztetheti a közép-amerikai ország vezetését.

A mezőgazdaság az ország GDP-jének 14%-át adja, míg a lakosságnak közel egyharmada dolgozik ebben a primer szektorban. Kukoricát termelnek a legnagyobb termőterületen, utána következik a kávé, a cukornád és a bab a terület nagysága alapján.[10]

Guatemala a közép-amerikai államokkal ellentétben rendelkezik kőolajkészlettel. Vannak arany- és ezüstlelőhelyei. A Motagua folyó völgyében továbbá jelentős, talán a világ egyik legnagyobb jádelelőhelye található.[11] Bár mindezek fontos bevételi forrást jelenthetnének, kitermelésükkel kapcsolatban számos kérdés merül fel, különösen környezetvédelmi megfontolások és a helyi lakosság életminősége szempontjából. Tanulságos lehet az ún. Marlin Project. Ennek hátterében a Montaña Exploradora de Guatemala cég áll, a kanadai Glamis Gold leányvállalata,[12] amelyet azzal a céllal hoztak létre, hogy aranyat és ezüstöt termeljen ki San Marcos tartományban. A projektet a Világbank 45 millió dolláros kölcsönnel támogatta, s mellette állt ki a guatemalai kormány is. Ugyanakkor súlyos kritikákkal illették mind a helyiek, mind magas rangú egyházi vezetők. Aggodalomra ad okot a várható vízigény (egy helyi földműves napi vízfogyasztása 30 liter körül mozog, míg a bánya 250 ezer litert használna óránként); a gépek üzemeltetéséből és az anyagszállításból adódó környezetkárosítás, továbbá a szinte elkerülhetetlen ciánszennyezés, amely a talajvízbe kerülve hosszú távú egészségkárosodáshoz vezet.[13]

1. ábra. Guatemala exportjának célországai

Forrás: OEC: Country Profile: Guatemala (2019b)

A guatemalaiak közel 10%-a él külföldön, elsősorban Mexikóban, az Amerikai Egyesült Államokban, Kanadában és a közép-amerikai földhíd államaiban. A hazautalt összegek a GDP 9,9%-ának feleltek meg 2014-ben,[14] és százalékos arányuk azóta folyamatosan nőtt, elérve a 14,7%-ot 2020-ban,[15] ezáltal mind gazdasági, mind társadalmi szempontból jelentősek.

Történelmi háttér és politikai élet

Guatemalát nem demokratikus politikai irányítás jellemezte története során, gyakoriak voltak a caudillók és/vagy diktátorok az ország élén. Bár akadtak hosszan regnálók, mint például Justo Rufino Barrios (1873–1885), a több mint 20 éven át elnöklő, ezáltal Közép-Amerikában rekordernek számító Manuel Estrada Cabrera (1898–1920) és Jorge Ubico tábornok (1931–1944),[16] inkább a gyakori hatalomváltás tekinthető általános tendenciának. 1930 és 1996 között, azaz a gazdasági világválság és a guatemalai polgárháború lezárása között 24 elnöke volt az országnak, közülük mindössze hatan tudták kitölteni teljes elnöki ciklusukat.[17]

Az 1931-ben az elnöki székbe kerülő Jorge Ubico hatalmát végül az 1940-es évek közepén tüntetések és sztrájkhullám törte meg. A Guatemala élére kerülő triumvirátust rövid időn belül fiatal tisztek által szervezett puccs döntötte meg 1944-ben (októberi forradalom). Ennek eredményeképpen választásokat tartottak, szavazhattak a 18. életévüket betöltött írástudó nők és a férfiak (írástudók és analfabéták). Ez a politikai nyitás egybeesett az általános latin-amerikai folyamatokkal: a második világháború vége demokratizálódási hullámot indított el, amely Latin-Amerika számos országában politikai változásokat indukált, például választások formájában. Guatemala szempontjából szintén fontos volt, hogy a szomszédos El Salvadorban 1944-ben buktatták meg Maximiliano Hernández Martínez diktátort.

Az 1945-ös választásokat nagy fölénnyel, a szavazatok 85%-ával Juan José Arévalo filozófiaprofesszor nyerte meg.[18] Ugyanebben az évben került sor az új alkotmány kidolgozására, amely nagyban az 1910-es mexikói forradalom vívmányán, az 1917-es mexikói alkotmányon alapult. Az 1945-ös alapcharta legelső cikke a következőképpen fogalmaz: „Guatemala független, szuverén és szabad köztársaság; elsődleges célja, hogy garantálja lakosainak a szabadságot, a kultúrához való hozzáférést, a gazdasági jólétet és a társadalmi biztonságot.” A harmadik, Társadalmi garanciák című fejezetben rögzítették, hogy „a munka egyéni jog és társadalmi kötelezettség”, továbbá hogy a munkakerülés büntetendő. Szerepel benne az is, hogy „az államnak védenie kell a termelési tényezőket, azaz a tőkét és a munkát”, és hogy bevezetik a kötelező társadalombiztosítást (lásd az Alkotmány 55., 56. és 63. cikke).[19] Arévalo nagy hangsúlyt fektetett továbbá az oktatásra és a kultúrára, elnökségének 5 éve alatt több könyv jelent meg, mint az azt megelőző 50-ben.[20]

1930 és 1966 között mindössze egyetlen guatemalai elnöknek sikerült az ország élén maradnia egészen az elnöki ciklus végéig: Arévalónak. Azonban neki is folyamatos kihívásokkal kellett szembenéznie, elnöki periódusa alatt több mint 20 puccsot kíséreltek meg ellene. A következő elnök Arévalo védelmi minisztere, az 1944-es októberi forradalom egyik kulcsfigurája, Jacobo Árbenz lett (1950–1954). Elsődleges céljai között szerepelt az ország gazdasági kiszolgáltatottságának csökkentése, a guatemalai gazdaság fejlesztése és az állampolgárok életszínvonalának növelése.[21] Mindehhez elengedhetetlen volt a földkérdés rendezése, amelyet a megműveletlen területek felosztásával kívánt elérni. Az 1952-es agrárreform a 90 hektár feletti földeket érintette. Kisajátíthatóvá váltak a 90–300 hektár nagyságú birtokok, „abban az esetben, ha nem művelték meg területük legalább kétharmadát; a 300 hektár fölötti birtokoknak pedig a megműveletlen területeire vonatkozott”.[22] A törvény kárpótlást állapított meg, amelyet a volt tulajdonosok 25 éven keresztül kaptak volna. Közel 100 ezer parasztcsalád jutott földhöz.[23]

A földreform leginkább a United Fruit Companyt (UFCO) sújtotta. A cég a 19. század legvégén jelent meg Guatemalában. Helyzete a 20. század közepén talán az „állam az államban” kifejezéssel szemléltethető leginkább. Az ország legnagyobb földbirtokosa, a Közép-amerikai Vasúttársaság részvényeinek 46%-át birtokolta, ellenőrzése alatt állt Guatemala telefon- és rádióhálózata, és saját karhatalommal rendelkezett. Az adóterhek csökkentése végett a cég saját földterületeinek értékét jócskán alábecsülte, azonban a földosztással kapcsolatos kártérítést a guatemalai állam a becsült/bevallott érték alapján számította. Így az UFCO rosszul járt (volna). 1953-ban 95 ezer hektár, 1954-ben további 70 ezer hektár földet veszített, de még ekkor is az ország legnagyobb földbirtokosának számított.[24]

A United Fruit Company érdekeinek,[25] és általánosságban az amerikai (USA) érdekeknek a védelme az intervenció alapvető mozgatórugói közé tartozott. Az Amerikai Egyesült Államok szerette volna a pár évvel korábban, 1948-ban Bogotában alapított Amerikai Államok Szervezetét felhasználni arra, hogy a guatemalai belpolitikai helyzetet megváltoztassa (caracasi X. pánamerikai konferencia). Az USA fellépése nyilvánvalóvá tette a guatemalai vezetés számára, hogy fegyveres beavatkozásra számíthat. Éppen ezért Árbenz megpróbált a szocialista országok felé nyitni. Mivel Guatemala már a két világháború között is vásárolt fegyvereket Csehszlovákiától, szeretett volna lőszert venni a már meglévő eszközökhöz. Mivel Csehszlovákia ilyen munícióval nem rendelkezett, második világháborús, zsákmányolt német fegyvereket ajánlott fel megvételre, természetesen szovjet beleegyezéssel. Ezeknek a kedvező ár mellett az az előnye is megvolt, hogy nehezebb volt bizonyítani a kelet-európai eredetet. A guatemalai vezetés a vásárlást titokban akarta tartani, azonban az üzletre fény derült, s a szocialista blokkból beszerzett fegyverek „bizonyítékként szolgáltak” a szovjet befolyásra és veszélyre, egyúttal ürügyként az USA-intervencióra. A sors fintora, hogy Árbenz kormánya a megérkezett fegyvereket sosem használta.[26]

A guatemalai akciót (Operation Success) hondurasi és salvadori segítséggel[27] a CIA készítette elő. A fegyveres intervenció vezetését egy Hondurasban élő guatemalai ezredesre, Carlos Castillo Armasra bízták.[28] Kevesebb mint 1000 fős csapata amerikai légi támogatást kapott az akcióhoz. Árbenz minden bizonnyal túlbecsülte a támadók erejét, és az ellenállás helyett – maga is katonatiszt volt – lemondott. Castillo Armas bevonult a fővárosba, és átvette a hatalmat. A puccsot a helyszínen élte át egy fiatal argentin orvos, Ernesto (Che) Guevara, aki nem sokkal később Mexikóban csatlakozott a Batista-diktatúra megdöntésére készülő kubaiakhoz.[29]

Castillo Armas rövid életű elnöksége – 1957-ben az ezredest meggyilkolták – 180 fokos fordulatot hozott: megszüntette az 1945-ös alkotmányt, a kisajátított földeket visszaadta eredeti tulajdonosuknak (lásd UFCO), és bilaterális védelmi szerződést kötött az Amerikai Egyesült Államokkal. A guatemalai forradalom végével kiüresedett a politikai közép és balközép, az országban jobb- és baloldali erők maradtak, amelyek közül 1954-től folyamatosan a jobboldal volt hatalmon.[30] A politikai élet polarizálódása és egyben beszűkülése (a progresszív csoportok nem juthattak hatalomra), egyúttal a társadalmi problémák megoldatlansága vezetett el az 1960-ban kirobbanó polgárháborúhoz.

A közép-amerikai konfliktusok közül a guatemalai polgárháború tartott a leghosszabb ideig, 1960-tól 1996-ig. A 36 év alatt a megközelítőleg 11 milliós lakosságból mintegy 200 ezren veszítették életüket, 1 millióan menekültek külföldre, az országon belül százezrek kényszerültek lakóhelyük megváltoztatására.[31] Az évek során a küzdelem egyre véresebb és kegyetlenebb lett. A 60-as években Méndez Montenegro elnöksége alatt zajlott az ún. Operation Guatemala ellenforradalmi akció, amelynek célja a gerillák megsemmisítése volt: több száz gerillát és több ezer, a mozgalomhoz nem kötődő parasztot öltek meg. A hatalom hálás volt a műveletet vezető katonatisztnek, Carlos Manuel Arana Osorio ezredesnek, aki később Guatemala managuai nagykövete lett, majd megszerezve a Somoza család támogatását 1970-ben Guatemala elnöki székébe került. Míg 1972-ben a politikai gyilkosságok számát havi 30–50-re lehetett becsülni, addig 1980-ra ez a szám 80–100-ra, 1981-re 250–300-ra nőtt.[32] A legjelentősebb felkelőcsoportok összefogtak, és 1982-ben megalakították az Unidad Nacional Revolucionaria Guatemalteca (UNRG) szervezetet. Ennek tagja volt az Ejército Guerrillero de los Pobres (EGP), a Fuerzas Armadas Rebeldes (FAR), az Organización del Pueblo en Armas (ORPA) és a guatemalai kommunista párt, a Partido Guatemalteco del Trabajo (PGT).

Míg Nicaraguában sikerült a polgárháborút 1990-re lezárni, valamint 1992-ben El Salvador esetében is megegyeztek a harcoló felek, a guatemalai béketárgyalások tovább elhúzódtak, egészen az 1990-es évek második feléig. A fegyveres konfliktus sikeres lezárásában mind külső, mind belső tényezők szerepet játszottak. A hidegháború végével szertefoszlottak azok az ideológiai megfontolások, amelyek az Amerikai Egyesült Államok külpolitikáját a hidegháború idején meghatározták, az USA nem feltétlenül támogatta már a kontinens antikommunista erőit. Fontossá váltak más közép-amerikai államok jó példái is, hiszen mind Nicaragua, mind El Salvador képes volt saját fegyveres konfliktusait lezárni. Továbbá figyelembe kell venni, hogy Guatemalában az elhúzódó harcok óriási károkat okoztak, a lakosság egyre inkább békére és biztonságra vágyott.

A békefolyamat részeként az UNRG politikai párttá alakult, és indult az 1999-es választásokon. Elnökjelöltje, Álvaro Colom a szavazatok 12,96%-át kapta meg, ezzel harmadik helyen végzett. A párt későbbi jelöltjeinek már jóval kisebb volt a támogatottsága, a voksok 2-3%-át szerezték meg. Köztük volt Rigoberta Menchú kicse indián emberjogi aktivista, aki a 2011-es elnökválasztáson indult. Érdemes megemlíteni, hogy Álvaro Colom az 1999-es választási vereség után saját pártot alapított Unidad Nacional de la Esperanza néven. A 2003-as elnökválasztásokon második helyen végzett, 2007-ben viszont nyert, így Guatemala elnöke lett 2008 és 2012 között. Abban, hogy Colóm és felesége, Sandra Torres 2011-ben elvált, minden bizonnyal szerepet játszhatott, hogy az ország alkotmánya tiltja a hivatalban levő elnök közeli rokonainak az elnökválasztáson való részvételét. „Elváltam, hogy összeházasodhassam a néppel” (me divorcié para casarme con el pueblo) – nyilatkozta Torres. Végül is a 2011-es megmérettetésen mégsem indulhatott, 2015-ben viszont második helyen végzett a komikus-színész-rendező Jimmy Morales mögött. 2019-ben az első körben Sandra Torres szerezte a legtöbb szavazatot, azonban a második fordulóban veszített az olasz-guatemalai Alejandro Giammattei ultrakonzervatív, az abortuszt és az azonos neműek házasságát ellenző, a halálbüntetést támogató politikussal szemben.

Giammattei eredeti foglalkozása orvos, sclerosis multiplexben szenved; bottal jár. Korábban a büntetés-végrehajtási rendszer igazgatója volt (2005–2007), ekkor került sor az ún. Páva-műveletre (Operación Pavo Real), amelynek során guatemalai fegyveres erők különleges egységei elfoglalták az ország leghírhedtebb börtönét (Granja Penal de Pavón), hogy az ott zajló illegális tevékenységeknek véget vethessenek. Mások szerint az akció a törvényen kívüli kivégzések álcázására szolgált. Többen, köztük Giammattei is börtönbe került, 10 hónap után azonban szabadlábra helyezték. Azt ígérte, elnökként újra bevezeti a halálbüntetést, és leszámol a bűnbandákkal.

Visszatérve a 20. század utolsó évtizedére a békefolyamat előrehaladtával, a 90-es években elindultak a guatemalai polgárháborúval kapcsolatos általános jellegű feltáró vizsgálatok. 1994-ben hirdette meg Juan Gerardi püspök más katolikus vezetőkkel együtt a Recuperación de la Memoria Histórica (REMHI) projektet. Célul tűzték ki, hogy feltárják a múltban történt atrocitásokat, és dokumentálják a polgárháború eseményeit. A REMHI 1998-ban adta ki négykötetes munkáját Guatemala: soha többé! (Guatemala: Nunca más) címmel. A 75 éves Gerardi püspököt két nappal a kötet bemutatása után meggyilkolták. „Az üzenet nyilvánvaló volt. A polgárháború véget ért. Azonban új küzdelem kezdődött, harc a múlt, egyúttal a jövő birtoklásáért.”[33] 1999-ben a békefolyamat által létrehozott Comisión para el Esclarecimiento Histórico szintén a polgárháborúval kapcsolatos szintézist jelentetett meg. Ez egy 12 kötetes könyv, amely a Guatemala: a csend emléke (Guatemala: Memoria del Silencio) címet viseli, és a REMHI folytatásának tekinthető. A jelentés kimondta, hogy a polgárháború alatt a hadsereg, illetve a paramilitáris erők (ilyen a Patrullas de Autodefensa Civil) követték el az atrocitások több mint 90%-át, és hogy a maja népesség ellen népirtás zajlott.[34]

Nemzetközileg is nagy figyelmet kapott 1980-ban a spanyol nagykövetség megtámadása. Ennek pontos okai és körülményei ugyanakkor tisztázatlanok. Valószínűsíthető azonban, hogy a fővárosba tüntetni indult földművesek egy csoportja összetűzésbe keveredett a rendőrséggel, majd menekülés közben a nagykövetség falai közé vette be magát. A karhatalom emberei a nagykövet tiltakozása ellenére megtámadták az épületet, ahol tűz ütött ki. A követségen tartózkodók – több mint 30 fő – néhány kivétellel bent égtek. Az akciót túlélte az ablakon kiugró követ, Máximo Cajal López, aki az 1980-as és 1990-es évek spanyol külpolitikájának egyik kulcsfigurája lett.[35] Az incidenst követően Spanyolország megszakította a diplomáciai kapcsolatokat Guatemalával. A nexust csak 1984-ben normalizálták.

Az 1980-as évek első felében készült a When the Mountains Tremble című Skylight Pictures-film, amely egy 22 éves kicse indián lány – Rigoberta Menchú – családjának a történetét mutatja be dokumentumfilm formájában. Ugyan az alkotás egyes részleteivel kapcsolatban felmerültek olyan kritikák, hogy nem teljes mértékben egyeznek meg a tényekkel, mégis ez a film sokat tett azért, hogy a nemzetközi figyelem Guatemalára és a guatemalai eseményekre irányuljon, ezáltal kialakuljon egyfajta presszió a békés rendezés irányába. 1992-ben Rigoberta Menchú első bennszülöttként kapta meg a Nobel-békedíjat. Maga az év is nagyon beszédes, hiszen 1992 Kolumbusz első útjának 500. évfordulója volt. Menchú a következőképpen fogalmazott: „Amit én teszek, az csak egy picike adalék, egy homokszem. Nem hiszek a hősökben, és szerintem senki sem hősiesebb a másiknál. Egyszerűen, ha a sors kiválaszt valamire, akkor azt meg kell tenned, nincs más opció.”[36] Az 1983-as filmnek a 21. században forgatták le a folytatását: Granito: How to Nail a Dictator (2011). Menchúhoz köthető Efraín Ríos Montt bíróság elé állítása. Montt 1982–1983-ban, a polgárháború talán legvéresebb időszakában vezette az országot. 2013-ban a bíróság genocídium és emberiség elleni bűncselekmények miatt összesen 80 évre ítélte. A guatemalai legfelsőbb bíróság azonban megsemmisítette az ítéletet. Az ügy újrakezdődött, Montt viszont 91 évesen, 2018-ban elhunyt.

A filmekre visszatérve a polgárháborúval és annak utóéletével kapcsolatban számos alkotás készült, amelyeknek köszönhetően a közép-amerikai események nagyobb nyilvánosságot kaptak. Gerardi életét például feldolgozta egy 2010-es guatemalai film, amelyet a későbbi elnök, Jimmy Morales rendezett, és testvére, Samuel Morales játszotta benne a feddhetetlen egyházi vezetőt. A sors fintora, hogy a Morales testvérek nem sokkal később korrupciós botrányba keveredtek. A hab a tortán, hogy Morales az elnökválasztás előtt a „ni corrupto, ni ladrón” azaz, a „sem korrupt, sem tolvaj” szlogennel kampányolt. 2020-ban került a közönség elé a The Art of Political Murder (A politikai gyilkosság művészete) című, szintén Gerardi életéhez köthető HBO-alkotás.

Társadalom

Guatemala alapvetően rurális ország, 1960-ban lakosságának kevesebb mint egyharmada élt városban (31,12%), 2010-re a fele (49,32%),[37] jelenleg a lakosság 51%-a.[38] A legnépesebb maga a főváros, a közel 3 milliós Guatemalaváros. 1776-ban alapította III. Károly spanyol uralkodó, miután földrengés következtében a korábbi főváros elpusztult (Antigua Guatemala). Azonban ezt az új várost sem kímélték a földmozgások (például 1917–1918, 1976). Az ország jelentősebb kikötői: az Atlanti-óceán felé néző Puerto Barrios és az eredetileg belga telepesek által lakott Santo Tomás de Castilla, amelynek kikötői kapacitásait az 1976-os földrengés után kezdték el fejleszteni; a Csendes-óceán partján Champerico, Puerto San José és a mindössze 40 éves Puerto Quetzal, amelynek kialakítása 1980-ban kezdődött.

A névadás nem véletlen. A quetzal fontos szereppel bírt a prehispán kultúrákban – például Quetzalcoatl isten –, Guatemalának nemzeti madara. Fogságban csak nagyon ritkán szaporodik, így a szabadság szimbólumává is vált. Megjelenik Guatemala címerén, zászlaján, és egyúttal az ország fizetőeszköze is a quetzal nevet viseli. A madárhoz számos legenda kötődik. Ilyen például, hogy az európai hódítók csak akkor tudták legyőzni Tecún Umán kicse harcost, amikor a feje felett köröző quetzalt megölték. 1960 óta – elnöki rendelet alapján – Tecún Umán nevét viseli egy, az ország nyugati részén, a mexikói határon fekvő város. Jelentős legális és illegális migráció jellemzi; a Guatemala–Mexikó migrációs folyosó egyik állomása.

A guatemalai társadalom számos törésvonal által szabdalt. A lakosság alapvetően két nagy csoportra osztható: őslakos (elsősorban maja) és nem őslakos (ún. ladino). A 17,2 milliós lakosság (2020) a CIA becslése alapján a következőképpen oszlik meg: 56% mesztic (ladino), 41,7% maja, 1,8% xinca (nem maja, bennszülött etnikum), 0,1% garífuna (afrokaribi és arawak leszármazott)[39] és 0,4% egyéb.

A társadalmi egyenlőtlenségek óriásiak, a Gini-index 44,5% volt (2018).[40] A jövedelmek 53,6%-ával rendelkezett a társadalom felső 20%-a, míg a legszegényebb 20% csak a 4,5%-ával.[41] A 0–4 év közötti gyerekek 47%-a alultáplált. Ha a lakosság legszegényebb 20%-át nézzük, akkor ez az arány 66% (2013–2018).[42] Ha valaki vidéki és/vagy őslakos, valószínűbb, hogy a szegények közé tartozik. 2014-ben, tehát egy olyan évben, amikor még csak éppen elkezdődtek a gazdasági problémák a régióban, s Latin-Amerika mögött sikeres évtized állt, amely számos országban a szegénység visszaszorításában is megmutatkozott, Guatemalában a lakosság 59,3%-a élt a szegénységküszöb alatt.[43] „A bennszülött többség (a lakosság 40–60%-a) továbbra is kirekesztett mind politikai, mind gazdasági tekintetben.”[44] A felfelé irányuló társadalmi mobilitás csekély.

2. ábra. A lakosság etnikai megoszlása (%)

Forrás: CIA (2020a): i. m.

Guatemala emberi fejlettségi mutatója (Human Development Index, HDI) alapján a közepesen fejlett országok közé tartozik, csak a 127. helyet érte el a 189 országot tömörítő HDI-listán (2020).[45] Bár a születéskor várható átlagos élettartam sokat javult az elmúlt 120 évben (23,7 év 1900-ban; 38 év 1950-ben; 67,7 év 2000-ben),[46] és 2019-re elérte a 74,3 évet, elmarad például a kubai, a Costa Rica-i és a hondurasi értékektől.[47] Az 1000 lakosra jutó orvosok száma mindössze 0,36. Összehasonlításképpen a régióban Hondurasban a legrosszabb a helyzet, míg Costa Ricában a legjobb.[48]

1. táblázat. Fejlettségi mutatók összehasonlításban

Guatemala

Honduras

Costa Rica

Kuba

HDI (2020)

127.

132.

62.

70.

várható élettartam (év, 2019)

74,3

75,3

80,3

78,8

orvosok száma/1000 fő (2019)

0,36

0,31

2,95

8,4 (2018)

Forrás: UNDP (2020a): i. m. 343–346; CIA (2020a): i. m.; World Bank: Physicians (per 1,000 people)