Copyright © Anne L. Green, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-89-9

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016 • Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017 • Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023 • A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

Sorsdöntő pillanat, 2025

Rejtély a toszkán napfényben, 2025

Kincs a toszkán hó alatt, 2025

KEDVES OLVASÓM!

Amikor befejeztem a Kincs a toszkán hó alatt című regényemet, különös űr maradt bennem. Megszületett egy történet a nyári Toszkánáról, egy a tél csendjéről, a hóval borított tájakról, ám a két legcsodálatosabb évszak: a tavasz és az ősz kimaradt.

Az újjászületés az elmúlás ellentéte, mégis mindkét folyamat ugyanazzal az erővel és szépséggel színesíti a tájat. A természet ilyenkor mintha ecsetet ragadna, és bátrabban, szenvedélyesebben festene, mint máskor.

Éppen ezért elhatároztam, hogy írok a toszkán tavaszról és őszről is.

Ez a könyv a tavaszt tárja elénk, amikor virágok nyílnak, madarak csicsergése tölti be a telet követő csendet, és egy új kezdet ígéretével kecsegtet.

Fogadjátok szeretettel ezt a történetet! Szívből írtam. Nektek!

Anne

NANDIN

A béke szőlőskertje

„Változatosság nélkül nem élet az élet, mert beszürkülnek az érzelmek, unalmassá válik minden és mindenki, akit addig szeretett az ember.”

(Marta Rovira)

Kinéztem a villa ablakán, és a tavasz szinte minden érzékemet elárasztotta. A dombok finom, friss zöldje úgy hullámzott, mintha maga a föld is fellélegzett volna a hideg tél után. A birtokon három karcsú ciprusfa őrizte a tájat. A levegőben virágzó jázmin és a mandulafák édes, mézes illata keveredett a frissen nyílt szőlőhajtások aromájával. A kertben vadmályvák, pipacsok vörös és lila foltokkal pettyezték a smaragd szőnyeget, a levendulabokrok már a közelgő nyarat hirdették festői árnyalataikkal. Minden szellő újabb illatot sodort felém, amitől úgy éreztem, maga a tavasz simogatja az arcom. A távolban apró, kőfalakkal elzárt falvak bújtak meg, mintha a hegyek ölében keresnének menedéket. Csak a templomtorony harangjának kongása zavarta meg a tiszta levegőben rejlő némaságot. Mintha emlékeztetni akarna, hogy az idő halad, de itt, ebben a pillanatban minden örökkévalónak tűnik.

Nem volt okom panaszra, hisz nem nélkülöztem, a családi birtokon pedig mindig megtalált a munka, főleg tavasszal, mégis valahogy minden monotonná vált. Ezen töprengve eszembe jutott a szomszédos birtok tulajdonosa, Ridolfi bácsi.

Pár hét, és betölti a kilencvenedik életévét.

Nagyon kedveltem az öreget, mert habár egyedül élt, sosem lehetett látni rajta, hogy unatkozik. Ahogy mindig mondta nekünk, őt a munka tartja életben. A szőlő folyamatosan ellátta feladattal, nem engedte, hogy lerobbanjon. Ám az éppen feledésbe merülő tél őt is nagyon megviselte. Egyre szótlanabb lett, és egyre ritkábban látogatott át hozzánk egy-egy jó beszélgetésre, így inkább én látogattam meg őt, ráadásul az utóbbi időben igen gyakran.

Az ablakomból láttam, ahogy apám nagy munkába kezd. Nekilátott az utólagos tavaszi metszésnek, eltávolította a fagy okozta károsodás jeleit mutató vesszőket, így elkezdődhetett a talaj tápanyag-utánpótlása is. Éppen a karókat ellenőrizte, amikor kopogás hangjára rezzentem össze.

– Ébren vagy már? – kérdezte anyám, ahogy bedugta a fejét az ajtón.

– Igen, gyere csak! – szóltam ki neki, majd széles mosoly kíséretében vártam, hogy belépjen a szobába.

– Mit terveztél mára? – vágott azonnal a közepébe.

Lázasan járt az agyam, mit is találhatnék ki, hogy kibújjak az esetlegesen rám váró munka alól.

– Nem lenne kedved átjönni velem meglátogatni Ridolfi bácsit? – folytatta. – Napok óta nem lehet látni. Szinte semmi életjelet nem ad, ez nem jellemző rá – szaladt ráncba a homloka. Láttam rajta, mennyire aggódik az öreg miatt.

– Érdekes, éppen rá gondoltam. Szerintem felesleges aggódnunk érte, biztos a tavaszi munkákkal pepecsel – intettem a férfiak felé, akik a tőkék között szorgoskodtak.

– Biztos igazad van, de megnyugodnék, ha tudnám, hogy minden rendben van – sóhajtott fel. – Nem bírtam magammal, és megsütöttem a kedvenc süteményét. Lehet, hogy csak alibiből. Viszont akkor már vihetnénk is neki belőle.

Okos gondolat. Az öreg igen érzékeny volt, nem szerette, ha aggódnak érte.

– Persze, nagyon szívesen elkísérlek – csillant fel a szemem, mert eszembe jutott, hogy nálam maradt az egyik könyve, amit azóta már ki is olvastam. Ridolfi bácsinak valóságos könyvtára volt, tele régi, bőrkötéses könyvvel, ezek ma már igazi kincsnek számítottak. Rengeteg könyvet kölcsönöztem tőle, főleg a téli időszakban, bár a helyi könyvtár is nyitva volt. Ridolfi bácsi örült ennek, gyakran hangoztatta, hogy új életet lehelek a beporosodott kötetekbe.

Felemeltem a komódról a vaskos darabot, és a hónom alá csaptam.

– Most már indulhatunk – léptem előre vidáman.

– Van még az öregnek olyan könyve, amit nem olvastál? – horkant fel anyám.

– Ha láttad volna a hatalmas könyvtárszobáját, nem kérdeznél ilyet – sandítottam felé.

Beültünk az autómba, és átkocsikáztunk a szomszéd birtokra. Amikor kiszálltunk, kellemetlen érzés kerített a hatalmába: a villa bejárata és a kert úgy festett, mintha Ridolfi bácsi napok óta nem tette volna ki a lábát a házból. Láttam anyám arcán az elhatalmasodó aggodalmat, és némán, de annál szaporábban kapkodtam a lábam a nyomában. Ahogy a bejárathoz értünk, anyám határozottan bekopogott az ajtón.

– Ernesto, itthon van? – ismételte meg többször, de nem érkezett válasz. Amikor percekkel később sem történt semmi, szaporábban kezdett verni a szívem.

– Oké, én bemegyek! – határoztam el magam. Letettem a könyvet a teraszon álló asztalra, majd alaposan szemügyre vettem az ablakokat.

– Nem törhetsz be csak úgy! – dorgált meg anyám.

– Tudsz jobbat? – emeltem fel a hangom, mert a féltem, hogy történt valami Ridolfi bácsival. Ez az érzés egyre jobban elhatalmasodott rajtam. Anyám egy mukkot sem szólt, vagyis úgy vettem, zöld utat engedett az akciónak. Mivel a villa minden ablaka zárva volt, felkaptam az épület mellett álló sétabotot, és a végével betörtem az ajtó melletti ablakot.

– Nandin! És ha csak kiszaladt valahová? – rökönyödött meg anyám.

– Akkor kifizetem az ablakot. Sápítozás helyett inkább segíts! – szedtem ki az üvegdarabokat, hogy be tudjak mászni. Amikor sikerült, könnyedén átlendültem, és azonnal kinyitottam az ajtót anyámnak.

– Te jobbra mész, én pedig balra! – utasított.

– Nem kellene inkább együtt maradnunk? – csuklott el a hangom, mert a legrosszabbtól tartottam. Anyám észrevehette rajtam a félelmet, mert ekkor újabb ötlettel állt elő.

– A nappaliban kezdjük, ha nincs ott, akkor a szobájában folytatjuk.

Így is tettünk, de Ridolfi bácsinak nyoma sem volt. Anyám a konyhába szaladt, ám a lábam a könyvtárszoba ajtajában gyökeret vert.

– Nandin? – nézett rám anyám döbbenten. Nem tudtam megszólalni, csak ráböktem az ajtóra.

– Itt lesz – jelentettem ki.

Anyám gondolkodás nélkül nyúlt a kilincsért, és kinyitotta az ajtót. A szobában elsőre minden a megszokott rendben volt. A magas polcok most is roskadoztak a régi, bőrkötéses könyvek súlya alatt. A félhomályban a porosodó lámpabúrák szűrte meleg fény aranyba vonta a falakat. A tintával, a könyvek és egy rég elnyomott szivar illatával maga az időtlenség keveredett. Ahogy egyre beljebb merészkedtünk, a talpunk alatt húzódó vastag szőnyeg minden lépésünket elnyelte, mintha nem akarta volna megtörni a könyvtár békés csendjét.

Aztán megpillantottam valamit. Közelebb léptem a hatalmas, faragott karfájú fotelhez, amelyben az öreg Ridolfi bácsi úgy ült, mintha olvasás közben szunnyadt volna el. De túlságosan merev volt… túl csendes.

– Mama… – suttogtam, mire anyám azonnal odasietett hozzám. A szívem őrült ritmusban vert.

Istenem, csak ezt ne!

Anyám lehajolt az öreghez, ujjait remegve a csuklójára illesztette.

– Alig van pulzusa… – suttogta könnyekkel küszködve. A füléhez emelte a telefonját, és hívta a mentőket.

Amíg ő folyamatosan telefonált, én is odaléptem Ridolfi bácsihoz, és megérintettem a kézfejét. A bőre hűvös volt, ujjbegyeim alatt alig éreztem a pulzusát. Szinte tapinthatatlan jeleket adott, közölve velem, hogy már csak halványan kötődik ehhez a világhoz.

A torkom elszorult. Az a férfi, akit örökmozgónak és bölcsnek ismertem, most gyenge árnyéka volt önmagának. Szerettem őt, és a gondolat, hogy lassan elmúlik, jeges marokkal szorította a szívemet.

– Csináljunk valamit! – buggyantak ki az első könnycseppek a szememből. Anyám mellém lépett, átkarolta a vállam, és mélyen a szemembe nézett.

– Már úton van a segítség! Kimegyek. Megvárom a mentőket, hogy mutathassam nekik az utat! – szipogott ő is, és már szaladt is a bejárathoz.

Mialatt Ridolfi bácsi mellett várakoztam, felidéztem magamban az utolsó találkozásunkat. Akkor is a könyvtárszobában strázsált, és meglehetősen gondterheltnek tűnt, miközben én a bőrkötéses kiadványok között válogattam. Ő csak bámult maga elé, ami nem volt jellemző rá.

– Valami gond van? – léptem felé. Olybá tűnt, kizökkentettem. Láttam rajta, hogy lélekben teljesen máshol jár. Magára erőltetett egy halvány mosolyt, majd felemelte a kezét, és jelezte, hogy nincs.

– Engem ugyan nem ver át – siettem oda hozzá. – Történt valami? Nem érzi jól magát? – vettem alaposan górcső alá, jelek után kutatva.

– Teljesen jól vagyok, csak tudod, az unokám… – csoszogott el a kanapéig, ahová leereszkedett, én pedig követtem a példáját.

– Az unokája… – motyogtam.

Ridolfi bácsi lánya évekkel ezelőtt Angliába ment tanulni, majd az öreg nagy bánatára ott is ragadt. Ott alapított családot, de sűrűn látogatta az édesapját. Ám nem sokkal később váratlanul meghalt egy autóbalesetben, ami idős barátomat igencsak megviselte. Az unokájával, Ethan Ashforddal még gyerekkorunkban találkoztunk. Egy öntelt, önző, arrogáns suhanc emléke villant fel előttem, aki, amennyire én tudom, azóta neves ügyvéd lett Londonban. A legszomorúbb az egészben az, hogy amióta az anyja meghalt, teljesen megszakította a kapcsolatot a nagyapjával, aki pedig igyekezett volna szorosabbra fonni a köteléket kettejük között.

– A héten többször is hívtam őt – sóhajtott fel –, de csak a titkárnőjével tudtam beszélni. Kértem, ha ideje engedi, hívjon vissza, de vagy nem jutott el hozzá az üzenet, vagy nagyon elfoglalt.

Vagy szimplán bunkó.

Ám ezt nem mondhattam az öregnek, inkább próbáltam őt megnyugtatni.

– Egészen biztosan jelentkezik majd.

– Nem akarom őt zavarni… – csuklott el a hangja –, de nekem senki másom nem maradt a családból, csak ő.

Iszonyú dühöt éreztem.

Hogy lehet valaki ennyire seggfej? Az idős nagyapjára csak van pár perce.

– Nem tudhatom, mennyi időm van még hátra, Nandin…

– Ezt el se kezdje! – tiltakoztam vehemensen. – Szerencsére jó egészségnek örvend. Sok fiatal szeretne ennyire fitt lenni.

– Ne áltassuk egymást, drágám! Mindketten tudjuk, hogy öreg csont vagyok már. Nem hiába bérli a bátyád a földjeimet. Én már csak hobbiból járogatok ki oda.

A beszélgetésünk alatt igencsak elszomorodtam, és habár alig ismertem az unokáját, nagyon megutáltam. Nagyszerű embernek tartottam a nagyapját, és egyszerűen nem értettem, valaki hogy hagyhatja ennyire figyelmen kívül a szerettét. Sajnáltam Ridolfi bácsit, hiszen nagyszerű ember volt. Nem ezt érdemelte.

– Na… Nandin! – suttogott valaki a szobában, és ez visszarángatott a jelenbe.

– Ridolfi bácsi! – guggoltam le hozzá azonnal. Felemeltem a kezét, megfogtam, és védelmezőn átkulcsoltam. – Tartson ki, már érkezik a segítség! – hüppögtem.

Idős barátom felém fordította a fejét, mondani akart valamit, de a szavak elakadtak a torkán.

– Ne erőltesse! Pihenjen! – szipogtam.

– Ne keseregj, angyalom! – rebegte felém. – Szép hosszú életet éltem.

– Ne csinálja ezt! Ez még nem a búcsú pillanata. Én… én erre még nem állok készen. Szükségem van magára.

Az öreg elmosolyodott, és olyan szeretettel nézett rám, hogy nem bírtam tovább visszatartani a feltörő sírást.

– Nekem volt rád szükségem, kicsi Nandin.

Erőtlenül felfordította a tenyerét, amelyben ott hevert egy nem éppen szokványos kulcs. A kulcs fején a Medicik liliomát ábrázoló szimbólum díszelgett. A három ívelt szár levele ezüstös fénnyel csillogva úgy hajolt meg, mintha élne.

– Minden zár nyitható, ha a kulcs és a szándék összeér – suttogta.

– Ne beszéljen! Nemsokára itt a segítség – szorítottam meg erősebben a kezét.

– Szeretném, ha ezt megőriznéd nekem. – Szinte sípolt a tüdeje, ahogy beszélt.

– Ne kérjen tőlem ilyet! – pityeregtem folyamatosan.

– Ha elérkezik az idő, tudni fogod, mit nyit – nyomta a kezembe. – De vigyázz, ne kerüljön illetéktelen kezekbe!

Lehunytam a szemem, és csendben imádkoztam, hogy érkezzen már meg a segítség.

– Tudom, nagy kérés, de volna egy utolsó kívánságom – nézett mélyen a szemembe.

– Nem kell meghalnia hozzá, teljesítem anélkül is – szipogtam.

– Az unokám… Ethan – rebegte. – Szeretném, ha segítenél neki ráébredni, melyek az igazi értékek az életben.

A szívem összeszorult. Ethan említése dühöt ébresztett bennem, de Ridolfi bácsi hangjából tudtam, ennek nem mondhatok ellent.

– Nem a pénz, nem a birtok, nem a birtokolt dicsőség számít, hanem az élet sok apró csodája, a család, a barátok, a szeretet… – szorította meg a kezem –, és az együtt töltött pillanatok, amelyek örökre megmaradnak. Ethan ezt nem érti, mert erre senki nem hívta fel a figyelmét… De te segíthetsz neki.

– Én? – kerekedett el a szemem. – Nem hinném, hogy erre én lennék a legalkalmasabb – tiltakoztam.

Legfeljebb egy hatalmas husánggal tudnám jobb belátásra téríteni azt az arisztokrata, felfuvalkodott, gőgös, harácsoló, apatikus seggfejet.

– Vigyázz erre, mert Ethan a te belső iránytűd nélkül nem találja majd a helyes utat! Neked kell vezetned őt – helyezte a kezembe a kulcsot.

Az ujjaimmal finoman megérintettem a hideg fémet, amely addig az ő tenyerében pihent. Közelebbről is vetettem egy pillantását a Medicik liliomára. Valami mélyen belül azt súgta, ez a feladat több, mint egy egyszerű ígéret.

Ez a kulcs talán nemcsak egy zárat nyit, de Ethan szívét is.

Akkor hirtelen szirénák hangját hallottam.

– Itt vannak – csillant fel a szemem, amikor is Ridolfi bácsi erősebben markolta a kezem.

– Ígérd meg, hogy segítesz Ethannek! – nézett rám kétségbeesve.

– Nem kell megígérnem semmit. Pár nap, és sokkal jobban lesz – érintettem és simogattam meg gyengéden az arcát.

– Ígérd meg nekem, Nandin! – kérlelt.

Ne tégy felelőtlen ígéreteket!

– Tedd meg ezt értem, kérlek… – halkult el a hangja.

Abban a pillanatban kinyílt az ajtó, és szapora léptekkel megérkezett a felmentő sereg. El akartam lépni Ridolfi bácsitól, hogy helyet adjak a mentőknek, de ő nem eresztett.

– Ígérd meg nekem! – ismételte már-már ijesztő elszántsággal. – Ígérd meg!

Ijesztően hatott, milyen zaklatottan és kétségbeesve követelte tőlem.

– Megígérem – csúszott ki a számon, hogy megnyugtassam.

Abban a pillanatban elengedte a kezem. Lehunyta a szemét, hátradőlt a fotelben, a mentők pedig végre tehették a dolgukat. Nem sokkal később Ridolfi bácsit egy hordágyon tolták be a mentőbe.

Ott álltam a villa előtt, és néztem, ahogy a mentő egyre távolodik a kanyargós útszakaszon. Anyám átkarolta a vállam, de az ő tekintete is a messzeségbe révedt.

– Mit ígértél neki? – fordult váratlanul felém.

Nem válaszoltam azonnal. Nekem is fel kellett dolgoznom a történteket.

– Nandiiin! – nézett rám szigorúan anyám, de én nem vettem fel vele a szemkontaktust, és habár a mentő már túl volt a látóhatáron, továbbra is azt a pontot bámultam, ahol eltűnt.

– Remélem, nem hal meg – estem kétségbe.

– Gyere! – ragadta meg a karom anyám, és húzott az autónk irányába. – Menjünk be a kórházba! – pattant a vezetőülésbe, amiért nagyon hálás voltam, mert úgy éreztem, nem vagyok önmagam. Képtelen lettem volna vezetni.

A klinikára érve a recepcióspulthoz rohantunk, ahol anyám azonnal rázendített:

– Ernesto Ridolfi felől érdeklődnék, nemrég hozták be – kapkodott zaklatottan levegőért.

– Családtag? – emelte a recepciós nővér hűvös tekintetét anyára.

– A szomszédja vagyok, mi találtunk rá – próbált átjutni a bürokrácia hálóján.

– Sajnálom, ha nem családtag, nem adhatok tájékoztatást – hajolt vissza a monitorja mögé.

Nem bírtam elviselni a bizonytalanságot, ezért hirtelen ötlettől vezérelve előreléptem.

– De én az unokája vagyok.

A nő rám nézett, majd megjelent az arcán az együttérzés.

– Elkérhetem az igazolványát?

Abban a pillanatban összeroppantam. Vad zokogás tört fel belőlem.

– Otthon felejtettem. Annyira sokkolt, ami történt. Kérem… – néztem rá könyörgő tekintettel.

A nővér arca együttérzésről árulkodott.

– Üljön le oda, kedves! – intett a székek irányába. – Azonnal utánanézek, és idehívok valakit.

Felemelkedett a székéről, és megszaporázott léptekkel indult a vizsgálók irányába. Amikor anyámra néztem, a szeméből rosszallást olvastam ki.

– Nem fogok az örökkévalóságig várni – szabadkoztam.

– Igen, de az isten szerelmére… Az unokájának adtad ki magad – ingatta hitetlenkedve a fejét.

– Nem loptam vagy csaltam. Nem ártottam vele senkinek – fontam magam köré a karom. – Én csak tudni akarom, hogy jól van-e. Az igazi unokájára nem számíthatunk.

Egy örökkévalóságnak tűnt a várakozás. Nagyon sok gondolat és érzés futott át rajtam, amikor megpillantottam a nővért egy orvos társaságában felénk közeledni. Oldalba böktem anyámat, aki már velem együtt figyelte a közelgő két embert.

– Ernesto Ridolfi hozzátartozói? – kérdezte, de az arcáról nem tudtam leolvasni a válaszokat a kérdéseimre.

– I… igen. Ő az unokája – bökött felém anyám, remegő kézzel.

Na szép! Ennyit az álszentségről.

Az orvos lassan közelebb lépett, tekintetéből együttérzést olvastam ki.

– Sajnálom… – kezdte rekedten. – Nem tudtuk megmenteni az életét. A nagyapja… még a mentőautóban meghalt.

A szavak úgy csattantak, mint a hideg téli szél. Egy pillanat alatt minden lefagyott bennem. A világ mintha elnémult volna, mintha lassított felvételben torzult volna el körülöttem, csak az orvos halkan lüktető hangja volt jelen, és anyám reszketeg lélegzete.

– Nem… – suttogtam, de a hangom idegen volt, mintha nem is tőlem származna. – Az… az nem lehet.

Az orvos szemében ott volt a részvét, ugyanakkor a megmásíthatatlan tényt is kiolvastam belőle.

– A kollégák mindent megtettek… de a szíve nem bírta tovább.

Anyám szeme könnyektől csillogott, keze a mellkasához szorult. Én pedig csak álltam ott, tehetetlenül, és éreztem, ahogy a gyász, a sokk és a hirtelen üresség lassan körbefon, megdermesztve minden gondolatomat. Újra és újra hallottam Ridolfi bácsi hangját, az unokájáért aggódó erős férfit, aki most örökre távozott.

Nem bírtam elviselni a hallottakat, hátat fordítottam, majd futni kezdtem. Nem tudtam, hová, merre, csak azt, hogy el innen. Aztán lelassítottam, a folyosókon szinte irányt vesztve bolyongtam, mire lassan elértem a kijáratot, majd amikor kiléptem a kórházból, friss levegőért kapkodtam. Anyám hamarosan megjelent mögöttem, és hátulról átölelt.

– Annyira sajnálom, kicsim. Tudom, milyen sokat jelentett neked.

Nem feleltem, csak meredtem magam elé, majd eszembe jutott az igazi unokája.

– Isten irgalmazzon Ethan Ashfordnak! – szűrtem a fogaim között.

Ki fogom csinálni!

– Mit ígértél neki, mielőtt odaértek volna a mentők? – kérdezte anyám gyanakvóan.

Szóra nyitottam a szám, majd hirtelen becsuktam. Valóságos lett a felismerés, hogy az esküt, amit neki tettem, teljesítenem kell. Nagy levegőt vettem, szembefordultam anyámmal, majd ridegen közöltem vele:

– Hogy ráébresztem az unokáját, mi a valódi érték az életben. És vigyáznom kell rá, hogy a helyes úton járjon.

Bár az még nem egészen tiszta, milyen utat is kell bejárnia.

Nem vártam választ, ám anyám azonnal kikelt magából, hogy nem kellett volna ekkora terhet a vállamra venni. De mit tehettem volna? Hogyan tagadhattam volna meg Ridolfi bácsitól az utolsó kívánság jogát? Bár az ígéretem pillanatában azért még reménykedhettem, hogy felépül.

Ám ez nem lehetett kibúvó, mert igenis ígéretet tettem egy haldoklónak, és az szent. A legrosszabb azonban még hátravan, hiszen az, akiért felelősséget vállaltam, egy olyan fickó volt, akinél jobban senkit sem gyűlöltem ezen a bolygón.

ETHAN

Az akták súlya alatt

„A túlhajszoltság legnagyobb átka, hogy elveszi örömeinket, örömtelen kötelességgé válik sok minden, ami önmagában életünk örömforrása lehetne.”

(Popper Péter)

A tárgyalóterem levegője sűrű volt, mintha minden egyes lélegzetvételnek súlya lett volna. A falakon végigfutó sötét fa és a magas ablakokon átszűrődő szürke londoni fény komolyságot és tekintélyt sugárzott, miközben az esküdtek feszült figyelemmel követték minden mozdulatunkat. Mindenki érezte, hogy a következő percekben döntés születik: valaki ártatlanságát vagy bűnösségét vitatjuk, ezért a terem minden zugát átjárta a bizonytalanság és a feszültség.

És mégis… a vádlott, akinek a jogait képviseltem, nyugodtan ült mellettem a székében. Lágyan hátradőlt, lábát lazán keresztbe tette, a kezét pedig összefonva tartotta a mellkasán. Az arca kifejezéstelen maradt, de a szeméből kiolvasható volt a magabiztossága, hogy ő nem veszíthet. Nem számított a nyomás, az ügyész elszántsága sem. Ő tudta, hogy az igazság a mi oldalunkon áll, és mindenki más csak mellékszereplő a színpadon.

A tárgyalás minden egyes pillanata nyomasztó volt, a levegő vibrált. Az ügyfelem jelenléte azonban eloszlatta a kellemetlen érzéseimet, és nem is a nyugalma, hanem a hatalma okán, hiszen tudni lehetett, hogy a kártyapakli az ő kezében van, és a lapokat biztos kézzel játssza ki. Az összes tekintet rá szegeződött, de ő mások előtt járt egy lépéssel.

Az ifjú ügyész még naiv volt, ugyanakkor hevesen akarta bizonyítani az igazát, már-már elhitte, hogy győzhet. Diadalittasan mutatta be a következő bizonyítékát.

– Tisztelt esküdtszék! – harsogta. – A DNS-vizsgálat egyértelmű, a gyilkosság helyszínén talált vérnyom a vádlottól származik. Nincs kétség, ő ott volt, amikor az áldozatot megölték.

Lazán felegyenesedtem a helyemről. Megigazítottam a zakómat, majd lassan, magabiztosan sétáltam az esküdtszék elé. A kezem nyugodtan pihent a zsebemben, és amikor megszólaltam, a hangomból rideg gúny áradt.

– Valóban – kezdtem. – Senki sem vitatta, hogy az a vér az ügyfelemé. Ez tény – vontam meg a vállam. – De hadd kérdezzek valamit! – fordultam egyenesen az esküdtek felé. – Feltételezem, hogy önök közül még soha senki nem vágta meg a kezét. Senki soha nem tört össze véletlenül egy poharat, vagy nem sérült meg senkinek a bőre egy ártatlan pillanatban.

Az esküdtek között mocorgás támadt. A szavaim egyszerűek voltak, de pontosan azt a kételyt ültették el, amit akartam.

– A vádlott aznap este valóban találkozott az áldozattal – folytattam, miközben szándékosan az ügyész felé pillantottam. Mintha csak egy túlbuzgó diák tévedését korrigáltam volna. – A tárgyaláson már többször szóba került, hogy aznap este a kocsmában találkoztak, és igen, összeszólalkoztak. Az áldozat ittas állapotban belekötött a vádlottba, majd egy törött üveggel megfenyegette és megsebezte őt.

– Ez hazugság! – kiáltott fel az áldozat felesége. – Thomas sosem ivott.

A terem hirtelen felbolydult, a sorok közül suttogás és morgás hallatszott. Az áldozat feleségének szavai visszhangoztak a falak között, és több esküdt is összerezzent. Az ügyész heves mozdulat kíséretében felállt, arca vörösen izzott az indulat és a düh keverékétől.

A bíró azonban megelőzte a további kirohanást. Kalapácsával határozottan az asztalra koppintott, mire a zaj azonnal eloszlott.

– Csendet kérek a teremben! – szólt hangosan és szigorúan. – Kérem, hagyják, hogy az ügyvéd úr folytassa a beszédét, és tartsák tiszteletben a bíróság tekintélyét! Az esküdteknek hallaniuk kell minden érvet.

Az áldozat felesége dühösen tiltakozni kezdett, mire a bíró kivezettette őt a teremből. Mielőtt még kilépett volna az ajtón, a tekintete rám szegeződött, szinte megperzselt az indulat és a kétségbeesés tüzével. Elkaptam róla a pillantásom, mert összeszorult tőle a mellkasom.

Az ügyész zihálva ült vissza a helyére, próbálta összeszedni a gondolatait, miközben én lassan, de magabiztosan folytattam.

– Ahogy mondtam, ügyfelem aznap este találkozott az áldozattal.

A hangom nyugodt és határozott volt. Szándékosan hangsúlyoztam ki minden egyes szót.

– A kocsmai incidens kapcsán számos tanúvallomást meghallgattunk. Az áldozat ittas állapotban provokálta ügyfelemet, majd egy törött üveggel fenyegetőzött. Ez nem fikció, ez számtalan bizonyítékkal alátámasztható.

Az esküdtek arcán egy pillanatra megjelent a kétely, és éreztem, hogy újra én uralom őket. A határozott érvelés, a kontrollált hang és a bíró rendteremtő szava mind az én malmomra hajtotta a vizet.

– A tanúk vallomásait önök is hallották. Az áldozat megvágta a vádlottat, majd egymásnak estek. Ekkor került a vér az ingre. A DNS ez esetben sajnos nem időbélyegző, hölgyeim és uraim. Azt megmutatja, kitől származik, azt azonban nem, hogy pontosan mikor került a vér a ruhadarabra.

Lassan közelebb hajoltam az esküdtekhez, és mély, meggyőző hangon hozzátettem:

– Azt viszont a halottkém egyértelműen megállapította, hogy mikor hunyt el az áldozat. Így már csak egyetlen kérdés maradt: Hol volt az ügyfelem, amikor a gyilkosság történt? A válasz egyértelmű: nem a gyilkosság helyszínén. Abban az időben ugyanis egy étteremben vacsorázott, így az alibije világos és megingathatatlan.

Persze én jól tudtam, hogy az áldozat özvegyének igaza van, és minden szavam hazugság. Én magam építettem fel a védelmet, és dolgoztam ki azt a törékeny konstrukciót, amit alibinek neveztünk. Az ügyfelem befolyásos alvilági kapcsolatai által hamar talált olyan étteremtulajdonost, aki ezt határozottan megerősítette akár a tanúk padján is. Tudtam, hogy ebben a perben nem az igazság számít, hanem az, hogy a kétség magvát elhintsem az esküdtek fejében.

Az ügyész próbált közbeszólni, de a hangja már nem hatott olyan magabiztosan. Az esküdtek rám figyeltek, én uraltam a színpadot.

Hosszú szünet után a döntés meg is született. A szóvivő felállt, és kimondta az ítéletet:

– Nem bűnös.

Az ügyfelem elismerően bólintott, arcán semmiféle érzelem jele nem tükröződött. Lenéztem rá, mert ha valaki, én tudtam, hogy bűnös, mégis felmenttettem. Az ügyész odalépett hozzám, és kezet nyújtott.

– Gratulálok, Ashford ügyvéd úr! Ön nem hazudtolja meg a hírnevét. Magánál valóban nem az igazság számít, csak a győzelem – rázta meg a kezem némi undorral az arcán.

A gratulációk után a terem ajtaja kinyílt, a feszültség lassan oldódott, a győzelem azonban nem volt egyértelmű, keserédes maradt utána a szám íze. Az épületből kilépve a hűvös londoni szél szinte azonnal visszahúzott a valóságba.

Az autóm felé tartottam, amikor valaki megtorpanásra késztetett. Az áldozat felesége állt előttem, a szeme vörös és nedves volt a könnyektől, de a tekintete égetett, mint a forró láva.

– Ön… – suttogta, de a hangja reszketett az indulattól. – Ön… felmentett egy gyilkost.

Minden egyes lélegzetvételén érezni lehetett az undort és a mélységes felháborodást.

Nem mondtam semmit. Nem tudtam megszólalni.

– Elátkozom önt! – kiáltotta végül. A gyűlölet minden rezdülését áthatotta. – Isten, a sors… mindegy ki, de egy napon igazságot szolgáltat. Maga is megkapja majd a büntetését. És csak remélni tudom, hogy majd ugyanazt a fájdalmat éli át, amit most nekem kell.

Amikor a nő rám nézett, a pillantása egyszerre volt gyűlölettel és kétségbeeséssel teli. Az a fájdalom és undor, amit a tekintete tükrözött, beleégett a retinámba, és ottragadt örökre. Az a pillantás nemcsak haragot fejezett ki, de megmutatta, hogy a nő teljesen elveszítette minden belém vetett bizalmát, az igazságtalanságot nem tudta megbocsátani. Egyértelművé tette, hogy a bíróság döntéséért teljes mértékben engem tesz felelőssé. A szemében én voltam az, aki szabadon engedett egy gyilkost.

Kívülről hűvösen figyeltem, mintha csupán egy színdarab része lett volna, majd lassan oldalra léptem, hogy elhaladhassak mellette. Nagyon igyekeztem, hogy az arcom ne mutasson érzelmeket, fontos volt megfelelő kontroll alatt tartani magam, ez része volt a munkámnak. Nem láthatta, hogy minden szavának súlyos következményei voltak a lelkemben.

A gyilkos, akit felmenttettem, újra szabadon jár, és a lelkem mélyén tudtam, ha ez a fickó valaki ártatlannak okozza majd a halálát, az az én felelősségem is lesz. A győzelmi mámor gyorsan elillant, elkezdett gyötörni a félelem és a bűntudat. A gondolataim vadul cikáztak. A város zajában sétálva a hideg szél úgy csapott arcomba, mintha figyelmeztetne: a hatalom, amit birtoklok, nem jelent mentesülést. A győzelem, a kontroll és az irányítás már mit sem számít. Az átok, amit ez a nő rám szórt, már nemcsak elhangzó mondat lett a szélben, nem illant el csak úgy London utcáin. Elég volt egyetlen pillantása, hogy elvesszen a nyugalmam. Tudtam, hogy mint egy árnyék, örökre kísérteni fog. Az éjszakák csendjében, a város zajában, a diadal érzésében mindig ott lesz. Minden győzelem, minden manipuláció ellenére ez a tekintet már nem engedi, hogy nyugodtan élhessek.

Habár igyekeztem lerázni magamról a kellemetlen érzéseket, nem igazán sikerült. Az irodába lépve óriási ováció fogadott. Minden munkatárs a bejáratnál várt, hogy hangos tapssal fogadjon.

– És íme a mi sztárügyvédünk, Ethan Ashford! – kiáltotta el magát a kollégám, Conrad Fairfax. Pezsgősüveg durranása hallatszott, majd valaki a kezembe nyomott egy poharat, és sorban érkeztek a gratulációk.

– Nem tudom, hogy csinálod, haver, de egy zseni vagy. Tudod, mit rebesgetnek rólad az emberek? – bokszolt lelkesen vállba Conrad. – Hogy lepaktáltál az ördöggel – röhögött fennhangon. – Hallod ezt, haver! Az ördög ügyvédje vagy. Nem tudsz veszíteni. Erre inni kell! – emelte magasba, majd felhörpintette az italát.

Szerettem volna én is olyan önfeledten örülni, mint ő, de a találkozás az áldozat özvegyével megpecsételte a hangulatomat. Hosszan nézegettem a poharamban gyöngyöző pezsgőt, a számhoz emeltem, hogy belekortyolok, ám akkor újra a nő tekintetét láttam magam előtt, így a poharat inkább letettem a legközelebbi asztalra, és megindultam az irodám irányába. Conrad a nyomomba szegődött.

– Most miért vágsz olyan savanyú képet? – csapott vállba ismét. Hosszan lehunytam a szemem, mert iszonyúan irritált a tenyérbe mászó képe és ahogy ütlegelt.

Ha még egyszer rám emeli a kezét, esküszöm, eltöröm.

– Nincs jó napon – dünnyögtem, miközben az asztalomon a papírjaimat rendezgettem. Conrad éppen megszólalt volna, amikor kopogás nélkül megjelent az ügyvédi iroda tulajdonosa, Wellington.

– Hát megérkezett a mi sztárügyvédünk! – dobta le magát a vendégszékben. – Gratulálok, Ashford! Briliáns volt. Ez esetben sikerült engem is meglepnie. Hogy őszinte legyek, maga ellen fogadtam, nem voltam biztos benne, hogy felmentik a pasast. Fairfax, hagyjon magunkra! – intett Conrad felé. – És kifelé csukja be az ajtót! – utasította, én pedig hálás voltam, hogy megszabadít tőle.

– Köszönöm a dicséretet, de csak a munkámat végeztem, uram! – feleltem visszafogottan.

– Ne szerénykedjen itt nekem! Folyamatosan égnek a vonalak, mert mindenki magát akarja – nézett rám rosszallóan. – Bár ez némi aggodalomra is okot ad – méregetett.

– Nem igazán értem, mire gondol, uram.

– Kapja majd a konkurenciától a jobbnál jobb ajánlatokat.

– Senki nem keresett, de ha bárki el akarna csábítani, én meg sem hallgatnám, szeretek itt dolgozni.

– Ez hamar változhat. Azért vagyok most itt, hogy megelőzzem a bajt – állt fel, és lépett felém. – Fizetésemelést ajánlok, és új pozíciót. Mindenki felett állhat majd.

Majd…

Hamar felkaptam a fejem, mert a de, azonban, mindaddig, hacsak és az ezekhez hasonló aprócska szavak egy ügyvéd számára mindig is piros zászlók. Ugyanis azt sejtetik, hogy az addig tiszta, makulátlan ajánlathoz némi feltétel vagy kiskapu tartozik.

Fizetésemelés? Új pozíció? Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. „Mindenki felett áll MAJD.” Hmm, és közben mindenki ujjal mutogat rám, ha a bukás közeleg. Pontosan tudom, mit csinál. Nem felemelni akar, hanem magasabbról a mélybe lökni. Ha elfogadom az ajánlatát, a hálója közepébe kerülök, és akkor ő rángatja majd a szálakat. Ez nem előléptetés. Ez egy csapda.

– És mi lenne pontosan az új pozícióm? – kérdeztem gyanakodva.

– Partnerséget ajánlok.

Megemelkedett a szemöldököm.

– Tulajdonrészt ajánl? – hőköltem hátra.

– Ne szaladjunk annyira előre! – nevette el magát, aztán mozgolódni kezdett a fotelben, és ez arra engedett következtetni, hogy kínosan érzi magát.

– Ügyvezetői partnerségi pozíciót ajánlok.

Managing partnerség… Elsőre úgy hangzik, mintha koronát nyomnának a fejemre. Hatalom, tekintély, irányítás… De én tudom, mit jelent ez a valóságban. A trónt csak azért tolják alám, hogy a kötelet a nyakam köré kössék. A managing partner nemcsak a dicsőségben fürdőzhet, de a felelősség terhét is viszi. Minden rossz döntés, pénzügyi botlás, sikertelen per az én vállamat nyomja majd. Ha egy ügyfél elpártol, ha egy botrány kipattan, a vezetőség szépen hátradől, és ujjal mutogat: „ő a felelős”.

Gyorsan végiggondoltam, milyen ügyek futnak éppen. Volt közöttük jó pár olyan per, amelynek a kimenetele finoman szólva is kétesélyes volt.

Egyetlen rossz ítélet, és a sajtó engem szed darabokra. Nem az irodát, nem a védőügyvédet, hanem engem. Managing partnerként az én nevem lesz majd az első a címlapokon. Ez a cím nem pajzs, hanem céltábla. Hogy miért kínálják fel pont nekem ezt a pozíciót? Mert jelenleg én vagyok a sztár. Büszkén mosolygok a reflektorfényben, de az irodában jelentősen megingott a bizalom felém az emberekben.

– Ígérem, megfontolom.

– Megfontolja? – dőlt előre a fotelben. Az arcára kiült a döbbenet.

– Ügyvéd vagyok. Semmire nem mondok igent, amíg el nem olvastam a szerződést – szegtem fel a fejem.

– Á! – húzta ravaszkás mosolyra a száját. – Érthető – rugaszkodott talpra, majd megtorpant. – Ebben az irodában mindenki kiugrana a bőréből, ha hasonló ajánlatot kapna – tett burkolt szemrehányást.

– Efelől kétségem sincs, uram. Csakhogy én nem vagyok akárki – húztam ki magam.

A tulajdonos szemöldöke még magasabbra emelkedett, a szeme enyhén megrándult. Feszegettem a türelme határait.

– Nem ajánlom, hogy túl sokáig gondolkodjon, mert hosszú a sor maga mögött – fúrta szúrós tekintetét az enyémbe.

– Ahogy mondja. Mögöttem. És minden bizonnyal nem véletlenül vagyok én a sor elején, nem igaz? – feleltem büszkén.

– Kissé gőgös és öntelt – állapította meg fennhangon.

– Ez ebben a szakmában erény, vagy tévednék?

Wellington bólintott, miközben alaposan végigmért. Egyértelművé vált, hogy csalódást okoztam, hiszen kiderült, nem vagyok marionettbábu, akit dróton rángathat. Kiestem abból a bizonyos mézeskosárból.

A távozását követően folyamatosan csörgött a telefonom. Egyik partner hívott a másik után, hogy gratuláljon. Már azt hittem, vége a rohamnak, amikor a titkárnő bekopogott az ajtómon.

– Ügyvéd úr, tudom, azt kérte, ne kapcsoljak több hívást, de ez talán fontos lehet! – toporgott feszülten az ajtóban. Intettem neki, hogy lépjen közelebb. – Két napja egy nő folyamatosan magát keresi Olaszországból. És azt kérte, hogy az onnan érkező hívásokat kivétel nélkül blokkoljam… – nyelt nagyot. – Szerintem beszélnie kellene vele – bökte ki. – A nagyapjáról van szó. A nő hangjából pedig arra következtetek, hogy valami történhetett vele.

A szememet forgatva dőltem hátra a székemben.

Az öreg nem adja fel. Nem vettem fel neki a telefont, erre most a szomszédot uszítja rám.

– Rázza le! – legyintettem. Nem volt kedvem a nagyapámmal foglalkozni.

A titkárnőm azonban nem tágított.

– Biztos ebben, uram? A nő sírt. Szerintem nagy lehet a baj. Megadta a számát – emelt fel egy post-itot.

– Nem kívánok időt pazarolni idegen nők fecsegésére – néztem rá jelentőségteljesen, a hangom erélyes volt.

– Ahogy óhajtja – fordult sarkon, és becsukta maga mögött az ajtót.

Évek óta nem találkoztam az anyai nagyapámmal, ami jól is van így.

Ekkor felvillant az utolsó emlékkép, amit róla őriztem. Az anyám temetése. A fekete esernyő alatt álltam, és alig láttam bármit is a zuhogó esőtől, a felásott sír földje pedig sárként tapadt a cipőmre. Ott állt mellettem a nagyapám, szinte reszketett a veszteség fájdalmának súlya alatt és a dühtől. A teljes szertartás alatt apámat hibáztatta a történtekért. A hangja remegett, miközben azt ordította, hogy ő ölte meg anyámat. Apám a kezében szorongatta a csokrot, amit a koporsóra akart dobni. A nagyapám szavai úgy sebeztek, akár éles kések. Aztán apám sem bírta tovább elviselni a rágalmakat. Felemelte a kezét, és többször is megütötte az öreget. Földbe gyökerezett lábbal álltam, és néztem, ahogy dulakodnak. Két összetört férfi az esőben ütlegelte egymást, mintha a bánatukat ezzel enyhíthették volna. A nagyapám végül hanyatt esett a sárba, és én csak néztem őt döbbenten.

Haragudott, mert apám vezette az autót, amelyben azután anyám az életét vesztette. A vizsgálatok azonban egyértelműen bebizonyították a másik sofőr felelősségét. Ő száguldott eszeveszetten, ő okozta a balesetet, nem apám. Nagyapa talán azt nem tudta megbocsátani a vejének, hogy amíg ő a lányát veszítette el, apám csak könnyebben sérült. Képtelen volt feldolgozni, hogy a sors ilyen kegyetlen, ezért inkább bűnbakot keresett, és talált is apám személyében. Én pedig, mint a lányának a fia, csak álltam a koporsó mellett, és néztem, ahogy két ember, akit szeretek, egymás ellen fordul a gyász órájában.

Attól a naptól fogva haragudtam a nagyapámra. Nem beszéltem vele, nem kerestem többé. Az utolsó kép, ami megmaradt róla: egy sárral borított öregember, aki eső áztatta arccal fekszik a lánya sírja mellett. Azóta sem tudtam megbocsátani neki.

Igyekeztem túllépni a dolgon, így kinyitottam az asztalomon heverő dossziét, majd elmélyedtem a hivatalos anyagokban.

Íme, a következő ügy, amelyben szintén egy bűnöst kell védenem. Király! Ideje lenne, már vállalni pár pro bono{1} ügyet is, hogy helyrebillenjen bennem a mérleg.

Az apám szintén ügyvéd, aki folyton azt hajtogatja, hogy a lelkiismeretünkből nem élünk meg. Talán igaza is van, de vajon hol a határ? Mikor kell megállni, és azt mondani: eddig, és ne tovább? Vajon mennyi hazugság, elhallgatás és csúsztatás fér bele egy győztes perbe, amikor már a saját igazságérzetem is ordít? Apám arra tanított, hogy az ügyvéd feladata nem az ítélkezés, hanem a győzelem. Ezért tanultam. Ezért taníttatott. De mi történik akkor, ha mindezért a lelkemmel kell fizetni? Félek. Félek, hogy a lelkiismeretem egyszer csak elnémul, és már nem hallom meg az óriási zajban. Hol van a vonal, ami elválasztja az ügyvédet a bűnösök védőjétől? És ha egyszer átlépem a határt, vajon visszatalálhatok még a helyes útra?

{1} Az ügyvédek ellenszolgáltatás nélkül képviselnek valakit, valamit: jellemzően rászorulókat, civil szervezeteket vagy közösségi érdekeket.