IAIN M.

BANKS

FEGYVER A KÉZBEN

IMPRESSZUM

Iain M. Banks: Use Of Weapons

Copyright © 1990 by Iain M. Banks

Hungarian translation © Totth Benedek, 2006

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Iain M. Banks: Use Of Weapons

Macdonald & Co (Publishers) Ltd., 1999

Fordította: Totth Benedek

ISBN: 978-963-419-477-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-478-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Magyar Péter

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Horváth Krisztina

Műfaj: science fiction

Micnek

Köszönetnyilvánítás

Az egészről Ken MacLeod tehet. Az ő ötlete volt, hogy lebeszéljük az öreg harcost a visszavonulásról, és ő javasolta az edzésprogramot is.

„Könnyed mechanikus pusztítás”

Felszabadított Zakalwe;

Azok a lusta füstkarikák a város felett,

Fekete féreglyukak a levegőben a felrobbant délidő fényes központjában;

Elmondták, amit hallani akartál?

Vagy eső áztatta bőröd egy betonerődben,

Az elárasztott erődítmény-szigeten;

Összezúzott gépek közt sétáltál,

És tiszta, éles szemed

Egy másik háború gépeit, a lélek

És az eszközök kopását kutatta.

Űrhajóval, repülővel, hajóval,

Fegyverrel, drónnal és erőtérrel játszottál,

Mások könnyével és vérével írtad meg

Kihátrálásod példázatát;

A tiszta és giccses kecsességgel való

Szakításod kísérletező költészetét.

És azok, kik megtaláltak,

Megragadtak, átformáltak

(„Hé, fiacskám, most csak te és mi, késrakéták vagyunk,

Tüdőnk, gyorsaságunk és véres titkunk:

A férfi szívéhez a legrövidebb út a mellkasán át vezet!”)

– Azt hitték, a játékszerük vagy,

Elvadult gyermek; a régmúlt időkből való atavisztikus visszaütés

Már időszerű, hiszen

Az utópiákban kevés harcos születik.

De te tudtad, hogy alakod rejtjelet vés

Minden fortélyos tervre,

És játékunkat játszva

Átláttál míves ólomtárgyainkon

És makacs mirigyeinken,

Hogy eljuss egy egyéni, csontokban rejlő jelentésig.

– A kiművelt életek elfogása

Nem hús-vér valójukban történt,

És amit mi tudtunk,

Te érezted,

Eltorzult sejtjeid velejével.

Rasd-Coduresa Diziet Embless Sma da’ Marenhide

115. év (Föld, Khmer-naptár)

Marain eredeti, saját fordítás, kiadatlan.

PROLÓGUS

– Mondd, szerinted mi a boldogság?

– A boldogság? A boldogság az… amikor egy verőfényes tavaszi reggelen, egy gyönyörű, szenvedélyes… többszörös gyilkossal töltött vad éjszaka után felébredsz.

– …A francba, ennyi lenne az egész?

A pohár tőrbe csalt, verejtékező fényként simult az ujjai közé. A benne lévő folyadék ugyanolyan színű volt, mint a szeme, és bódultan lötyögött a napfényben a laposakat pislantó férfi tekintete előtt. Az ital csillogó felszíne gyorsan változó, aranyszínű fénycsíkokkal erezte be az arcát.

Felhajtotta az italt, és miközben az alkohol csorgott lefelé a nyelőcsövén, tanulmányozni kezdte a poharat. A torka bizsergett, a fény vibrált a szemében. Óvatosan, lágyan fejtetőre állította a poharat, szemmel láthatólag lenyűgözte a talp érdessége és a gravírozatlan felület simasága. A nap felé tartva, hunyorogva nézte. Az ezernyi apró szivárványként szikrázó üveg vékony talpában kettős spirálban tekergőző, parányi buborékfonalak aranylón ragyogtak a kék ég előtt.

Lassan leengedte a poharat. Tekintetét a néma városra szegezte. A tetők, a torony és a bástyák sűrűjén, a néhány poros parkot jelző facsoporton és a távoli, csipkézett tetejű városfalon túl, a felhőtlen ég alatt kavargó forró levegő ködén át homályosan vibráló síkságot és a füstkék hegyeket kémlelte.

Anélkül, hogy elfordult volna, a válla felett hátrahajította a poharat, amely a sötétben eltűnve szilánkokra tört a hűvös terem mélyén.

– Te szarházi… – szólalt meg valaki fojtott hangon hadarva a háttérből. – Azt hittem, a nehéztüzérség az. Majdnem összecsináltam magam! Szeretnéd látni, hol lett szaros? …Ó, a fenébe; a pohárba is beleharaptam… mmm… vérzem. – Egy pillanatra elhallgatott. – Hallod? – A fojtott hadarás egy kissé felerősödött. – Vérzem… Nincs kedved megtekinteni a szarral és nemesi vérrel szennyezett padlót? – Sercegő, csilingelő hang hallatszott, majd újra csönd lett. Aztán így folytatta: – Te szarházi!

Az erkélyen álló fiatalember hátat fordított a városnak, és bizonytalan léptekkel visszasétált a visszhangos, hűvös terembe. A padlót ezeréves mozaik borította, amelyet nemrégiben áttetsző, karcolásálló borítással fedtek be, hogy megvédjék az apró kerámiatöredékeket. A terem közepén álló súlyos, de ízlésesen faragott étkezőasztal körül székek sorakoztak. A falak mentén kisebb asztalokat helyeztek el, további székekkel, alacsony fiókos szekrényekkel és magas tálalóasztalokkal. Az összes bútor ugyanabból a sötét, tömör fából készült.

A falakat kifakult, de még így is lenyűgöző freskók borították. Legtöbbjük csatatereket ábrázolt. A többi fehérre festett falon antik fegyverekből kirakott, hatalmas mandalák függtek. Dárdák, kések, kardok, pajzsok, lándzsák, buzogányok, bolák és nyilak százait rendezték el óriási spirálokban, mintha a rozsdafoltos pengék tökéletesen szimmetrikus robbanások szétszóródó szilánkjai lennének. Eldugaszolt kandallók felett lógó, rozsdamarta lőfegyverek mutattak jelentőségteljesen egymásra.

Maradt ugyan néhány kifakult festmény és kopott kárpit is a falakon, de a legtöbbnek csak az üres helye látszott. A magas, háromszög alakú, színes üvegablakokon beáramló fény felszabdalta a mozaikpadlót és a fabútorokat. A fehér kőfalak vörös támpillérekben végződtek, és hatalmas, fekete fagerendákat tartottak, amelyek szögletes ujjakból álló gigantikus sátorként futottak végig a terem teljes hosszán.

A fiatal férfi lábbal talpra állított egy antik széket, aztán beleroskadt.

– Miféle nemesi vér? – kérdezte. Egyik kezét a hatalmas asztalon nyugtatta, míg a másikkal végigsimított kopaszra borotvált koponyáján, mintha csak sűrű hajába túrna bele.

– He? – kérdezett vissza a másik; a hangja valahonnan a hatalmas asztal alól jött, amely mellett a fiatal férfi ült.

– Mintha lettek volna nemesek a rokonaid között, te részeges, vén tróger. – A fiatalember ökölbe szorított kezével megdörzsölte a szemét, majd nyitott tenyérrel megmasszírozta az arcát.

Azután hosszan hallgattak.

– Egyszer megharapott egy hercegnő.

A fiatalember felnézett a mennyezet nyeregfájára, és bosszúsan felhorkant.

– Elégtelen bizonyíték.

Feltápászkodott, és visszament az erkélyre. Leemelt egy látcsövet a korlátról, és belenézett. Legyintett, aztán bizonytalan léptekkel az ablakhoz sétált; könyökét az ablakkeretnek támasztva végül elérte, hogy a látkép ne remegjen. Az élességet állítgatta, majd a fejét csóválva a kőkorlátra tette a távcsövet, aztán keresztbe font karral, a falnak dőlve bámulta tovább a várost.

Barna tetőivel és durva oromfalaival olyan volt, mint a sült kenyérhéj. Mindent belepett a liszthez hasonlatos por.

Aztán egy pillanat múlva, az emlékek hatására, az előtte elterülő, vibráló látkép szürkülni kezdett, majd teljesen elsötétült. Más fellegvárak jutottak eszébe (az alattuk elterülő gyakorlótéren álló, elátkozott sátorváros, a rázkódó ablaküveg; a Téli Palota egyik tornyában, egy székben kuporgó – mostanra már halott – fiatal lány). A férfi a hőség ellenére megborzongott, és elhessegette az emlékeket.

– És veled mi a helyzet?

A fiatalember visszanézett a terem felé.

– Micsoda?

– Volt valaha valamilyen, hmm, kapcsolatod az… ööö… előkelőbb körökkel?

A fiatalember hirtelen elkomolyodott.

– Egyszer… – Habozott, mielőtt folytatta volna. – Egyszer ismertem valakit, aki… majdnem hercegnő volt. Egy ideig magamban hordtam egy darabját.

– Hogy mondod? Magadban hordtál…

– Egy darabot belőle.

Szünet. Aztán udvariasan:

– Nem fordítva történt?

A fiatalember megvonta a vállát.

– Nem szokványos kapcsolat volt.

Újból a város felé fordult, füstöt, embereket, állatokat, madarakat vagy valami mozgó dolgot keresett a szemével, de a látképet akár egy függönyre is festhették volna. Csak a levegő mozgott, és ettől minden vibrálni látszott. Azon tűnődött, hogyan lehetne egy háttérfüggönyt úgy mozgatni, hogy ehhez hasonló hatást érjen el, aztán elhessegette a gondolatot.

– Észrevettél valamit? – hallatszott a dörmögés az asztal alól.

A fiatalember nem válaszolt. Ingén és nyitott kabátján keresztül megdörzsölte a mellkasát. Tábornoki zubbonyt viselt, holott nem volt tábornok.

Ellépett az ablaktól, aztán a fal mellett álló egyik alacsony asztalról nagy kancsót vett fel, a feje fölé tartotta, és óvatosan felfordította. A szemét lehunyva felemelte a fejét. De semmi sem történt, a kancsóban egy csepp víz sem maradt. A fiatalember sóhajtott, egy pillanatig a kancsó oldalát díszítő vitorlást bámulta, majd óvatosan visszahelyezte az asztalra, pontosan oda, ahonnan felvette.

A fejét csóválva elfordult, és hosszú léptekkel a terem két hatalmas kandallójának egyikéhez sétált. Felhúzta magát a széles kandallópárkányra, s fürkésző pillantást vetett a falra erősített egyik régi fegyverre. Hatalmas, vastag csövű, díszes puskatusú, nyílt tüzelési mechanizmusú fegyver volt. Megpróbálta leemelni a falról a mordályt, de azt túl erősen rögzítették. Egy idő után feladta, és leugrott a padlóra. Megtántorodott, ahogy földet ért.

– Észrevettél valamit? – hallatszott a reménykedő hang újra.

A fiatalember óvatos léptekkel a terem sarkában álló hosszú, gazdagon díszített tálalóasztal felé indult. Az asztalt – csakúgy, mint körülötte a padlót – palackok tömkelege borította. Átkutatta a többnyire törött vagy üres üvegekből álló gyűjteményt, míg végül talált egy bontatlan palackot. Kényelmesen elhelyezkedett a padlón, és az üveg nyakát az egyik szék lábához csapta. Kiitta az üvegből, ami még nem csorgott a ruhájára vagy loccsant a mozaikpadlóra, aztán köhögve, köpködve letette, és ahogy feltápászkodott, belerúgott egyet. A palack eltűnt a tálalóasztal alatt.

A terem másik sarkában ruhák és fegyverek álltak nagy halomban. A férfi kihúzott egy puskát az összegabalyodott vállszíjak, ruhaujjak és töltényövek közül, de miután közelebbről megvizsgálta, visszadobta a földre. Több száz kisebb, üres tölténytárat söpört félre, hogy hozzáférjen egy másik puskához, ám végül azt is félrehajította. Még két másik fegyvert vett fel, és miután ellenőrizte őket, az egyiket a vállára vetette, a másikat pedig egy pokróccal letakart ládára helyezte. Tovább kutatott a fegyverek között. Végül egy harmadik puska is ott himbálózott az oldalán, a láda tetejét pedig teljesen elborították a különböző fegyveralkatrészek. Ezeket egy olajfoltos zsákba söpörve a padlóra hajította.

– Nem – mondta.

Miközben beszélt, mély, meghatározhatatlan és helyhez nem köthető morajlás hallatszott, amely sokkal inkább a mélyből, mint a levegőből szólt. Az asztal alól motyogás szűrődött ki.

A fiatalember az ablakhoz lépett, és a padlóra rakta a fegyvereket.

Egy darabig mozdulatlanul bámult kifelé.

– Hé! – szólalt meg a hang az asztal alól. – Segíts felállni, légy szíves! Itt vagyok az asztal alatt.

– Mit művelsz ott, Cullis? – kérdezte a fiatalember, miközben letérdelt, hogy jobban szemügyre vehesse a fegyvereket. Megkocogtatta a kijelzőket, elfordította a számlapokat, megváltoztatta a beállításokat, és hunyorogva nézett bele az irányzékba.

– Ó, hát ezt meg azt, tudod.

A fiatalember mosolyogva lépett az asztalhoz. Benyúlt alá, és fél kézzel kihúzott egy nagydarab, pirospozsgás fickót, aki egy számmal nagyobb tábornagyi egyenruhát viselt. Rövid, ősz haja volt, és csak az egyik szeme igazi. A fiatalember felsegítette a kövér fickót, aki óvatosan megállt, aztán lesöpört néhány szilánkot a zubbonyáról. Lassú biccentéssel köszönte meg a segítséget.

– Amúgy mennyi az idő? – kérdezte.

– Mi van? Ne motyogj, nem értem!

– Idő. Mennyi az idő?

– Nappal van.

– Aha – bólintott bölcsen a nagydarab fickó. – Ahogy gondoltam. – Cullis nézte, ahogyan a fiatalember visszamegy az ablak mellé lerakott fegyverekhez, aztán ellökte magát a hatalmas asztaltól. Végül szerencsésen sikerült eljutnia a régi vitorlás képével díszített, jókora vizeskancsóhoz.

Felemelte, meglóbálta, majd a feje fölött felfordította, miközben hunyorogva megtörölte az arcát, és felhajtotta zubbonya gallérját.

– Ó – nyögte –, máris sokkal jobban érzem magam.

– Részeg vagy – mondta a fiatalember anélkül, hogy a szemét levette volna a fegyverekről.

Az idősebb fickó eltűnődött.

– Majdnem sikerült elérned, hogy ezt dorgálásnak vegyem – felelte aztán méltóságteljesen, miközben a műszemét tapogatta. A lehető legkimértebben fordult a terem túlsó fala felé, és egy tengeri csatát ábrázoló falfestményt kezdett tanulmányozni. Egy különösen nagy hadihajóra szegezte a tekintetét, és kissé összeszorította az állkapcsát.

Hirtelen hátrarántotta a fejét, és köhintett egyet. Aprócska robbanásban végződő vinnyogás hallatszott, majd a falfestményen látható csatahajótól három méterre álló, hatalmas váza egy porfelhő kíséretében darabokra hullott.

A nagydarab, ősz hajú férfi szomorúan csóválta a fejét, majd újból megtapogatta műszemét.

– Meglehetősen – nyögte ki végül – részeg vagyok.

A fiatalember kezében a kiválasztott fegyverekkel felállt, és az idősebb férfi felé fordult.

– Ha két szemed lenne, most mindenből kettőt látnál. Tessék, kapd el!

E szavak kíséretében az idősebb fickó felé hajította az egyik fegyvert, aki pont abban a pillanatban nyúlt érte, amikor az a mögötte lévő falba csapódott, aztán csörömpölve a padlóra zuhant.

Cullis pislantott egyet.

– Azt hiszem – kezdte –, szeretnék visszamászni az asztal alá.

A fiatalember odalépett hozzá, felvette a fegyvert a padlóról, újból megvizsgálta, majd átnyújtotta neki. Megragadta a fickó hatalmas kezét, és rátette a puskára. Végül a sarokban álló fegyver- és ruhahalomhoz vezette Cullist.

Az idősebb fickó volt a magasabb. Ép és műszeme – amely valójában egy könnyű mikropisztolyt rejtett – a fiatalemberre szegeződött. A fiú felszedett néhány töltényövet a földről, és az idősebb fickó vállára dobta őket. Ahogy Cullis ránézett, a fiatalember elfintorodott, kinyújtotta a karját, megragadta és elfordította a másik férfi fejét. A túlméretezett tábornagyi zubbony szivarzsebéből elővett valamit, ami leginkább egy páncélozott szemvédőhöz hasonlított. Óvatosan ráillesztette a pántot az ősz, tüsi hajú fickó fejére.

– Uramisten! – nyögte fuldokolva Cullis. – Megvakultam!

A fiatalember újra felnyúlt, és megigazította a szemvédőt.

– Bocsánat. Eltévesztettem.

– Így már jobb. – Az idősebb fickó mély lélegzetet véve kihúzta magát. – Hol vannak azok a szarháziak? – A hangja rekedt volt, meg kellett köszörülnie a torkát.

– Nem látom őket. Lehet, hogy még mindig odakint vannak. A tegnapi eső nem engedi felszállni a port. – A fiatalember újabb fegyvert nyomott Cullis kezébe.

– Szarháziak.

– Igen, Cullis. – Néhány lőszeresdoboz került a fegyverek mellé, melyeket az idősebb férfi a karjában tartott.

– Mocskos szarháziak.

– Pontosan, Cullis.

– Ezek a… Hmm, tudod, nem esne rosszul egy ital. – Cullis megbillent. A karjai közt tartott felszerelésre pillantott, szemmel láthatólag azon tűnődött, hogyan került oda.

A fiatalember megfordult, hogy még több fegyvert bányásszon elő a kupacból, de amikor hangos csörömpölést hallott a háta mögül, meggondolta magát.

– A francba! – motyogta a padlón heverő Cullis.

A fiatalember a palackokkal borított tálalóasztalhoz lépett, és annyi teli üveget pakolt fel, amennyit csak bírt, aztán visszament a padlón békésen horkoló Cullishoz, aki egy halom fegyver, lőszeres doboz, töltényöv, valamint egy sötét díszszék maradványa alatt hevert. A fiatalember lesöpörte az idősebb férfiról a romokat, majd kikapcsolta a túlméretezett tábornagyi zubbony néhány gombját. Végül a kabát és az ing közé tuszkolta az üvegeket.

Cullis kinyitotta a szemét, és egy darabig nézte, mit csinál a másik.

– Mit mondtál, mennyi az idő?

A fiatalember félig begombolta Cullis zubbonyát.

– Indulnunk kell.

– Hmm. Rendben. Te tudod, Zakalwe. – Cullis újra becsukta a szemét.

A fiatalember, akit Cullis Zakalwénak szólított, fürgén lépett a viszonylag tiszta terítővel borított, hatalmas asztal végéhez. Egy óriási, lenyűgöző fegyver hevert az asztalon. Zakalwe felkapta, aztán visszament a padlón horkoló, hatalmas, de lenyűgözőnek semmiképp sem nevezhető alakhoz. A gallérjánál fogva megragadta az idősebb férfit, és a terem végében nyíló ajtó felé húzta a súlyos testet. Megállt, a vállára vetette a fegyverekkel megpakolt, olajfoltos zsákot.

Az ajtóig vezető út felét már megtette, amikor Cullis magához tért, és az ép szemével méregetni kezdte a feje tetején álló, elmosódott alakot.

– Hé!

– Mi van, Cullis? – mordult rá Zakalwe, miközben még néhány méterrel tovább vonszolta.

Cullis körbepillantott a tovasikló, néma, fehér termen.

– Még mindig azt hiszed, hogy le fogják bombázni ezt a helyet?

– Ühüm.

Az ősz hajú férfi a fejét csóválta.

– Ne má’ – mondta mély lélegzetet véve. – Ne má’ – ismételte a fejét csóválva. – Soha.

– Mindjárt kiadják a parancsot a támadásra – dünnyögte a fiatalember körbepillantva.

Ahogy sorban elérték és berúgták az ajtókat, még mindig néma csend uralkodott a termeken. A hátsó előcsarnokba és az udvarra vezető lépcsősor ragyogó zöld, acháttal szegélyezett márványból készült. Zakalwe elindult lefelé. Fegyverek és üvegek csörömpöltek, a puska ide-oda ütődött. Ahogy lassan húzta lefelé Cullist, a nagydarab fickó sarka tompán puffant a lépcsőfokokon.

Az öreg minden lépésnél felmordult, és motyogni kezdett.

– Ne olyan durván, asszony!

A fiatalember ekkor megállt, a horkoló öregre nézett, akinek a szája sarkából nyál csorgott. A fiatalember a fejét csóválva továbbindult.

A harmadik lépcsőfordulóban megállt inni. Hagyta, hogy a másik tovább hortyogjon. Miután úgy érezte, elég erőt gyűjtött, folytatta az utat lefelé. Megnyalta a száját, és éppen megragadta Cullis gallérját, amikor valami egyre erősödő, egyre mélyebb, süvítő zaj ütötte meg a fülét. A földre vetődött, magára húzta Cullist.

A lövedék elég közel csapódott be ahhoz, hogy a magas ablakok betörjenek, néhány helyen pedig leváljon, majd a napfény ék alakú sávjaiban kecsesen aláhulljon, végül lágy koppanással a lépcsőre essen a gipszvakolat.

– Cullis! – Újra megragadta a másik férfi gallérját, és hátrafelé levetette magát a lépcsőn. – Cullis! – ordított Zakalwe. Megcsúszott, majdnem elesett a lépcsőfordulóban. – Cullis, te ostoba vén balfasz! Kelj már fel!

Újabb üvöltés hasított a levegőbe. A kastély megrázkódott a detonációtól. Az egyik ablak berobbant a fejük felett. Vakolatdarabok és üvegszilánkok zúdultak be a lépcsőházba. Félig összegörnyedve, Cullist vonszolva Zakalwe továbbtámolygott, és hangosan szitkozódva megtett még egy emeletnyi távolságot.

– CULLIS! – bömbölte, miközben üres falmélyedések és kifinomult ízlésről tanúskodó, bukolikus falfestmények mellett rohant el. – Hogy rohadna le a szaros, vén segged, Cullis! ÉBREDJ MÁR FEL!

A következő fordulót is csúszva vette be. A még épen maradt üvegek vadul csörömpöltek, a hatalmas puska jókora darabokat hasított ki a díszburkolatból. Újra felhangzott az egyre mélyülő süvítés. Ahogy a lépcső emelkedni kezdett, és az üveg szétrobbant a feje felett, Zakalwe hasra vágódott. Mindent kavargó, fehér por borított be. Ahogy feltápászkodott, megpillantotta Cullist, aki éppen felült, és az ép szemét dörzsölgetve a vakolattörmeléket söprögette a mellkasáról. Újabb robbanás hallatszott.

Cullis szánalmasan nézett ki. Fél kézzel integetett a porfelhő mögül.

– Ez nem köd, és az előbb nem az ég zengett, ugye?

– Ördögöd van – kiáltotta a másik, s már indult is lefelé a lépcsőn.

Cullis köhögött, és tántorogva indult Zakalwe után.

Ahogy kiért az udvarra, további bombák csapódtak be. Az egyik tőle balra robbant fel, éppen abban a pillanatban, ahogy kilépett a palotából. Zakalwe beugrott a félhernyótalpas harckocsiba, és megpróbálta elindítani. Az egyik bomba lerobbantotta a királyi lakosztályok tetejét. Az udvarra záporozó palalemezek és tetőcserepek kis porfelhővé változtak, ahogy szétrobbantak. Fél kézzel védve a fejét megpróbált előkotorni egy sisakot a másik ülés előtti lábtartó részből. Méretes faldarab pattant le a nyitott jármű motorháztetejéről, jókora horpadást és sűrű porfelhőt hagyva maga után.

– Ó… a fraaancba! – kiáltotta. Végül talált egy sisakot. Gyorsan a fejébe húzta.

– Mocskos sza…! – ordított Cullis. Pont, mielőtt elérte volna a hernyótalpas járművet, orra bukott, és elterült a porban. Káromkodva vonszolta be magát a járműbe. Egy újabb bomba csapódott a tőlük balra lévő lakosztályba.

Az épületek homlokzata előtt a bombázás nyomán felszálló porfelhők úsztak el. A napfény ék alakban vetült az udvaron kialakult káoszra, fénnyel szegélyezte az árnyékokat.

– Őszintén reméltem, hogy a parlamentet támadják meg – jegyezte meg Cullis szelíden, az udvar túlsó végében lángokban álló teherautó roncsait bámulva.

– Úgy látszik, meggondolták magukat! – csapott Zakalwe ordítva az indítógombra.

– Igazad lett – sóhajtott Cullis, és zavartan körbepillantott. – Mennyiben fogadtunk?

– Kit érdekel? – üvöltötte a másik a műszerfal alatt rugdosva valamit. A hernyótalpas motorja akadozva életre kelt.

Cullis cserépdarabkákat rázott ki a hajából, miközben társa bekapcsolta a sisakját, és neki is átnyújtott egyet. Cullis megkönnyebbülve vette át a fejvédőt, és azonnal legyezgetni kezdte vele az arcát. Közben gyengéden csapkodta a szíve fölött a mellkasát, mintha csak bátorítani akarná magát.

Aztán felemelte a karját, és hitetlenkedve bámulta a kezét borító meleg, vörös színű folyadékot.

A motor leállt. Cullis hallotta, hogy a társa káromkodva rácsap az indítóra. A motor köhögve, köpködve kísérte a süvítő bombák hangját.

Cullis lenézett maga mellett az ülésre, miközben a távolban kavargó porfelhőben további robbanások dübörögtek. A hernyótalpas megrázkódott.

Cullis alatt az ülést vörös folyadék borította.

– Orvost! – kiáltotta.

– Mi?

– Orvost! – harsogta túl Cullis egy újabb robbanás hangját, maga elé tartva vörösre festett kezét. – Zakalwe! Eltaláltak! – A döbbenettől kikerekedett az ép szeme. A keze remegett.

A fiatalember ingerülten félrelökte Cullis karját.

– Ez bor, te kretén! – Hirtelen előrehajolva kiemelt egy üveget az idősebb fickó zubbonyából, és az ölébe dobta.

Cullis meglepetten pillantott le.

– Ó… – nyögte. – Remek. – A kabátjába bámulva óvatosan kihúzott néhány üvegszilánkot. – Csodálkoztam is, miért ilyen testhezálló a zubbonyom – motyogta.

A motor hirtelen felbőgött, mintha felbőszítette volna a rázkódó föld és a kavargó por. A kertekben robbanó bombák barna porpermetet és törött szobordarabokat szórtak át az udvar fala felett. A föld- és kődarabok telefröcsköltek, elborítottak körülöttük mindent.

Zakalwe a váltókarral viaskodott, végül azonban sikerült sebességbe tennie a járművet, ami olyan lendülettel lőtt ki, hogy csaknem mindketten kirepültek az üléseikből. Ráfordultak az udvar mögött induló, poros útra. Néhány másodperccel később a nagyterem főfala beomlott a tucatnyi, pontosan beállított nehéztüzérségi ágyú együttes támadását követően, és az udvarra dőlt. Mindent elborított a rengeteg faszilánk, kődarab és a kavargó por.

Cullis a fejét vakargatva motyogott, és a sisakba bámult, amelybe az imént sikerült beleokádnia.

– Szarháziak – nyögte.

– Igazad van, Cullis.

– A mocskos szarháziak!

– Igen, Cullis.

A hernyótalpas jármű befordult az egyik sarkon, és eldübörgött a sivatag felé.

1: A JÓ KATONA

1

Barátok, csodálók és különféle állatok kavargó gyűrűjében, vonzereje csillagködében vágott át a turbinatermen, s közben a vendégeivel beszélgetett, utasításokat adott személyzetének, javaslatokkal és bókokkal halmozta el a szép számban megjelent, a vendégsereg szórakoztatásáért felelős művészeket. Zene töltötte be az ősrégi, csillogó, néma gépek közt csevegő, tarka ruhába öltözött sokaság fölötti visszhangos teret. Kecsesen meghajolva rámosolygott egy éppen arra sétáló admirálisra, és az ujjai közt megpörgetett egy törékeny, fekete virágot, majd az orrához emelve beszippantotta bódító illatát.

A lábánál csóváló két hralz csaholva felugrott, és mellső mancsával próbált fogást keresni a nő ünnepi palástjának sima, lelógó szárán. Ahogy csillogó pofájuk felemelkedett, a nő hátrahajolt, a virággal gyengéden megsimogatta a két állat orrát, amitől azok a padlóra visszahuppanva, a fejüket rázva prüszkölni kezdtek. A körülötte álldogáló emberek felnevettek. Ruhájának alsó része harang alakban kiszélesedett, ahogy előrehajolva beletúrt az egyik jószág bundájába. Megrázta a hralz hatalmas fülét, aztán felnézett a közeledő főudvarmesterre, aki tiszteletteljesen furakodott át a nőt körülvevő sokaságon.

– Igen, Maikril? – kérdezte.

– A Galaktikus Krónika fotósa – súgta a fülébe a főudvarmester. A nő felállt. A főudvarmester kihúzta magát, de fel kellett tartania a fejét, mivel az álla még így is egy vonalba került a nő fedetlen vállával.

– Beismerjük a vereséget? – mosolygott a nő.

– Attól tartok, igen, asszonyom. Meghajlunk a közönség akarata előtt.

A nő felnevetett.

– Helyesen fogalmaztál. Ezúttal mennyit kapunk?

A főudvarmester, idegesen tekingetve az egyik rávicsorgó hralz felé, közelebb csúszott.

– Harminckét mozgóképes kamera, asszonyom, és több mint száz állóképes.

Bizalmasan közel hajolt a főudvarmesterhez, és a fülébe súgta:

– Ha nem számoljuk azt a néhányat, amit a vendégeinken találnánk.

– Pontosan, asszonyom.

– Várom a fickót… Vagy nő?

– Férfi, asszonyom.

– Később. Mondd meg neki, hogy tíz perc, és húsz perc múlva emlékeztess! A nyugati átriumban. – A karján lévő platina karkötőre pillantott. Miután a retinája alapján azonosította, a smaragdnak álcázott apró kivetítő két, pontosan a nő szemébe irányított fénykúp segítségével rövid időre megjelenítette a régi erőmű alaprajzának hologramját.

– Természetesen, asszonyom! – felelte Maikril.

A főudvarmester karját megérintetve suttogni kezdett:

– A botanikus kert felé, ugye?

A főudvarmester alig látható fejmozdulattal jelezte, hogy hallotta. A nő sajnálkozva, a kezét könyörgően összekulcsolva fordult a körülötte álldogálók felé.

– Elnézést kérek önöktől. Ugye megbocsátanak egy pillanatra? – billentette oldalra a fejét mosolyogva.

– Szia! Helló! Sziasztok! Mi újság? – Gyorsan keresztülvágtak a partin, maguk mögött hagyva a drogfolyamok fakó szivárványait és a borszökőkutak csobogó medencéit. A nő ment elöl, ruhájának kiszélesedő alja lágyan suhogott; a főudvarmesternek erőlködnie kellett, hogy lépést tartson kecses lábával hosszúkat lépő gazdájával. A nő visszaintett az őt üdvözlő vendégeknek: az államminisztereknek és az árnyékkormány tagjainak, külföldi méltóságoknak és attaséknak, a médiasztároknak, forradalmároknak és magas rangú flottaparancsnokoknak, a gazdasági és kereskedelmi élet irányítóinak, s a még náluk is mértéktelenül gazdagabb részvényeseiknek. A két hralz unottan csattogtatva fogsorát loholt a főudvarmester sarkában, a karmuk kopogott a csillámkő padló simára csiszolt, fényes felületén. Esetlenül szedték lábaikat, aztán amikor a turbinaterem padlóját borító, felbecsülhetetlen értékű szőnyegek egyikéhez értek, hirtelen előrevetették magukat.

Az arborétumhoz vezető lépcsőnél – melyre a nagyteremből a legkeletebbre eső generátorház miatt nem nyílt rálátás – a nő egy pillanatra megállt, megköszönte a főudvarmesternek a segítséget, elhessegette a két hralzot, megigazította tökéletes frizuráját, végigsimított addig is kifogástalanul sima ruháján, és ellenőrizte, hogy a fekete prémstólát díszítő világos drágakő pontosan középen helyezkedik-e el. Mindent rendben talált. Elindult lefelé a lépcsőn, az arborétum magas kapujának irányába.

Az egyik hralz a lépcső tetején nyüszítve, könnybe lábadt szemmel, a mellső lábáról elrugaszkodva a magasba szökkent.

A nő bosszankodva visszanézett.

– Csend legyen, Vasgyúró! Takarodj!

Az állat a fejét leszegve, szuszogva visszavonult.

A nő halkan behúzta maga mögött a szárnyas ajtót, és az arborétum burjánzó növényeinek mozdulatlan lombkoronáját fürkészte.

Odakint, a magas kristály félkupola ívén kívül az éjszaka sötétje borított mindent. A botanikus kert magas tornyain apró, éles fénypontok világítottak. Sötét, csipkézett szélű árnyékok terültek el a növények között. A meleg levegőben föld és fanedv szaga terjengett. Mély lélegzetet véve elindult az elkerített terület túlsó vége felé.

– Helló!

A férfi gyorsan megfordult. A nő egy lámpaoszlopnak dőlve, keresztbe font karral állt mögötte, ajkán és szemében mosoly bujkált. Haja kékesfekete volt, mint a szeme. A bőre világosbarna. Vékonyabbnak nézett ki, mint a híradásokban, ahol magassága ellenére néha zömöknek tűnt. A férfi magas volt, és nagyon vékony, ráadásul divatjamúltan sápadt. Az emberek többsége szerint a szemei túl közel ültek egymáshoz.

Törékenynek tűnő kezében finom mintázatú falevelet szorongatott. Arcán bátortalan mosollyal elengedte a levelet, és előlépett a virágba borult bokorból, melyet addig tanulmányozott. Szégyenlősen pislogva dörzsölte össze a tenyerét.

– Elnézést, én csak… – Idegesen legyintett.

– Semmi gond – mondta a nő előrenyúlva. Kezet fogtak. – Maga Relstoch Sussepin, ha nem tévedek.

– Ööö… igen – felelte a férfi szemmel láthatóan meghökkenve, és elfelejtette elengedni a nő kezét. Amikor végül észrevette, ha lehet, még jobban zavarba jött, és gyorsan eleresztette.

– Diziet Sma – mondta a nő, és köszöntésképpen lassan bólintott egyet. Szemét végig a férfin tartva megrázta vállig érő haját.

– Igen, tudom, természetesen. Ööö… örülök, hogy megismerhetem.

– Remek – biccentett a nő. – Én is. Hallottam a művét.

– Ó… – Gyermeki elégedettség villant a férfi tekintetében, összecsapta a tenyerét, de úgy tűnt, teljesen megfeledkezve magáról. – Ó, hát ez nagyon…

– Nem mondtam, hogy tetszett – vágott közbe a nő, miközben mosoly játszott az ajkán.

– Ó… – sóhajtott leverten.

Hogy lehetsz ilyen kegyetlen?

– Egyébként nagyon tetszik – mondta a nő, majd az arcán hirtelen derűs, szinte már cinkos megbánás tükröződött.

A férfi felnevetett, Diziet pedig érezte, hogy megnyugszik a lelke. Ezzel a fickóval nem lesz nehéz dolga.

– Azon tűnődtem, miért is hívott meg engem – vallotta be a férfi, és mélyen ülő szeme felragyogott. – Itt mindenki olyan… – megvonta a vállát – fontosnak tűnik. Ezért én… – hebegte, és zavartan a háta mögötti növényre legyintett.

– Ön szerint a zeneszerzők talán nem érdemlik meg, hogy fontos embernek tartsuk őket? – kérdezte a nő dorgáló hangon a férfitól.

– Hát… a politikusokhoz, admirálisokhoz és üzletemberekhez képest… a hatalom szempontjából, úgy értem… Ráadásul én még zenészként sem vagyok igazán ismert. Előbb eszembe jutna Savntreig vagy Khu vagy…

– Ők minden jel szerint kiválóan megkomponálták a karrierjüket – helyeselt a nő.

A férfi egy pillanatra elhallgatott, majd halkan nevetgélve a földre pillantott, gyönyörű haja csillogott a magas oszlop tetején világító lámpa fényében. Most Dizieten volt a sor, hogy elnevesse magát. Talán itt az idő, hogy megemlítse a megrendelést. Nincs értelme várni a következő találkozásukig, mert akkor úgyis barátibb összeget mondana – még ha jelenleg hatalmas is ez az összeg… Nincs értelme várni egy később esedékes titkos találkáig, mikorra már biztosan elcsavarta a férfi fejét.

Meddig húzza a dolgot? Erre a fickóra van szüksége, de az egész sokkal izgalmasabb, ha valamiféle túlfűtött barátság alakul ki köztük. Egyre hosszabban és egyre kimerítőbben tárgyalnak meg egyre bizalmasabb témákat, lassan felhalmoznak egy sor közös élményt, fokozatosan gyorsul a csábítás, a sóvárgás táncának ritmusa, közeledés-távolodás, közeledés-távolodás, egyre közelebb és közelebb kígyóznak egymáshoz, míg végül a lustaság szublimál a szenvedély mindent elemésztő forróságában.

A férfi a nő szemébe nézett, és így szólt:

– A szavai nagyon hízelgők, hölgyem.

Az állát kissé felemelve viszonozta a férfi pillantását, miközben tökéletesen tudatában volt gondosan megfogalmazott testbeszéde legapróbb részleteinek is. Volt valami a fickó arckifejezésében, amely most már nem tűnt annyira gyermekinek. A szeme a karkötőjét díszítő drágakövet juttatta eszébe. Kissé megszédült, aztán mély lélegzetet vett.

– Khm!

A nő megdermedt.

A köhintés a háta mögül, oldalról hallatszott. A nő látta, hogy Sussepin tétován bámul rá, majd elfordítja a fejét.

Sma derűs arcát mutatva megfordult, majd a drón szürkésfehér burkolatára bámult, mintha lyukat akarna égetni bele.

– Mi van? – szólalt meg Sma olyan hangon, amivel talán még az acélt is meg lehet karcolni.

A drón méretre – és formára is majdnem – olyan volt, mint egy kisebb utazótáska. Szemmagasságban Sma felé lebegett.

– Gond, Gong – mondta, majd fürgén oldalra úszott, olyan szögben döntve be a testét, mintha a kristálykupola mögött a végtelenbe nyúló, koromfekete eget tanulmányozná.

Sma az orrát felhúzva lepillantott az arborétum téglapadlójára. Alig láthatóan megcsóválta a fejét.

– Mr. Sussepin – mosolygott a karját széttárva –, nagyon sajnálom, de… lenne szíves…?

– Természetesen – mondta a férfi, és már el is indult kifelé. Amikor elhaladt mellette, biccentett egyet.

– Talán később folytathatjuk – fűzte még hozzá a nő.

A férfi megfordult, de nem állt meg.

– Igen. Annak én is… az jó lenne… – Úgy tűnt, elhagyja az ihlet. Idegesen biccentett még egyet, majd gyorsan az arborétum túlsó végében nyíló ajtó felé indult. Anélkül lépett ki a kertből, hogy visszanézett volna.

Sma az ártatlanul zümmögő drón felé pördült, aki szemmel láthatólag egy rikító színű virág mélységeit fürkészte, tömpe orrát félig elnyelte a virágszirom. A drón észrevette a nőt, és felnézett. Sma terpeszbe állt, kezét csípőre tette, majd így szólt:

– Gong?

A drón aurája felvillant. A lila megbánás és a kékesszürke zavarodottság keveréke nem volt valami meggyőző.

– Nem tudom, Sma… egyszerűen kicsúszott a számon. Rímel.

Sma belerúgott egy elszáradt faágba, aztán metsző tekintetét a drónra szegezve megszólalt:

– Nos?

– Ez nem fog tetszeni – kezdte a drón halkan, kissé hátrébb húzódva, feketére változva a sajnálkozástól.

Sma tétovázott. Oldalra pillantott, és leengedte a vállát. Leült az egyik fa kiálló gyökerére. Ruhája hullámokba gyűrődött körülötte.

– Zakalwéról van szó, ugye?

A drón a meglepetéstől szivárványszínben kezdett villogni. Ráadásul olyan gyorsan váltott színt, hogy Sma szerint akár még őszinte is lehetett.

– Te jó ég! – nyögte a drón. – Honnan…?

A nő legyintett.

– Nem tudom. A hangszíned. Emberi intuíció… Már megint a régi nóta. Az élet újra kezdett túl jó móka lenni. – A szemét lehunyva a háta mögötti durva és sötét fatörzsnek támasztotta a fejét. – Szóval?

Skaffen-Amtiskaw, a drón lejjebb ereszkedett, a nő vállának magasságába, majd közelebb lebegett hozzá. Sma ránézett.

– Megint szükségünk van rá – mondta a drón.

– Valahogy sejtettem – sóhajtott Sma, és félrepöccintett egy bogarat, amely a vállára szállt.

– Hát igen. Attól tartok, más nem jöhet szóba. Személyesen rá van szükség.

– Ez eddig rendben van, de személyesen rám is szükség van?

– Így szól a… megállapodás.

– Csodálatos – nyögte keserűen Sma.

– Akarod hallani a részleteket?

– Javulhat a helyzet?

– Nem igazán.

– A francba! – Sma a térdére csapott, majd dörzsölni kezdte a lábát a tenyerével. – Ennyi erővel azonnal elmesélhetsz mindent.

– Holnap kell indulnod.

– Na de drón, ne szórakozz! – A kezébe temette az arcát, aztán felnézett. A drón egy kis ággal babrált. – Ez valami rossz vicc, ugye?

– Sajna nem.

– És mi lesz ezzel az egésszel? – Sma a turbinaterem ajtaja felé intett. – Mi lesz a békekonferenciával? Mi lesz ezzel a nagy felhajtással, a rengeteg megvesztegetett, csillogó szemű szemétládával? Három év munkája vész kárba. Mi lesz azzal a kibaszott bolygóval…?

– A konferencia majd halad a maga útján.

– Az biztos, de mi lesz a „kulcsszereppel”, amit elméletileg én töltök be?

– Ó – kezdte a drón közelebb húzva az ágat a burkolata elején lévő tapogatósávhoz –, hát…

– Na ne!

– Nézd, tudom, hogy nincs ínyedre a dolog…

– Nem, drón. Ez nem… – Sma felpattant, és a kristályfalhoz lépve kinézett az éjszakába.

– Dizzy – folytatta a drón közelebb húzódva.

– Ne szólíts Dizzynek!

– Sma… ez az izé nem valódi. Csak egy dublőr. Elektronikus, mechanikus, elektrokémiai, kémiai. Egy gép. Egy Elme-vezérelt gép, önmagától nem kel életre. Nem valami klón…

– Tudom, hogy mi az, drón – szakította félbe a nő, és a háta mögött összekulcsolta a kezét.

A drón közelebb lebegett, az erőtereivel gyengéden átkarolta a nő vállát. Sma lerázta magáról a drónt, majd lehajtotta a fejét.

– Szükségünk van a hozzájárulásodra, Diziet.

– Igen, ezt is tudom. – A nő felnézett a felhők és az arborétum fényei mögött rejtőző csillagokra.

– Természetesen itt maradhatsz, ha akarsz – mondta a drón fáradt, bűntudatos hangon. – A békekonferencia tényleg nagyon fontos. Szükség van… valakire, aki elsimítja a dolgokat. Semmi kétség.

– És mi olyan átkozottul fontos, hogy már holnap neki kell látnom?

– Emlékszel a Voerenhutzra?

– Igen, emlékszem rá – mondta Sma színtelen hangon.

– Nos, a béke negyven évig tartott, de jelenleg megint összeomlóban van. Zakalwe együtt dolgozott egy fickóval, akit…

– Maitchighnek hívtak? – Sma a homlokát ráncolva félig a drón felé fordult.

– Beychae. Tsoldrin Beychae. Ő lett a csillaghalmaz elnöke, miután beavatkoztunk. Amíg hatalmon volt, összetartotta a politikai rendszert, de nyolc éve visszavonult, jóval idő előtt, hogy a tanulmányainak és elmélkedésnek szentelje az életét. – A drón sóhajtáshoz hasonló hangot adott ki. – A helyzet azóta rosszra fordult. Beychae jelenleg egy olyan bolygón él, amelynek ravasz vezetői ellenséges érzésekkel viseltetnek a Zakalwe és Beychae által képviselt, illetve általunk támogatott csapatokkal szemben. Ezek az államférfiak vezető szerepet játszanak abban, hogy a csoporton belül felütötte a fejét a széthúzás. Számos kisebb konfliktus van kialakulóban, és még ennél is több készülődik. Egyesek szerint a totális, a teljes csillaghalmazra kiterjedő háború immár elkerülhetetlen.

– És Zakalwe?

– Gyakorlatilag ő az egyetlen esélyünk. Le kell szállni a bolygóra, aztán meg kell győzni Beychaét, hogy szükség van rá, és legalább annyit el kell érni, hogy érdeklődést mutasson az ügy iránt. Az is lehet azonban, hogy meg kell szöktetni, ráadásul további bonyodalmat jelenthet, hogy Beychaét nem lesz egyszerű meggyőzni.

Sma egy pillanatig eltöprengett a hallottakon, aztán tovább fürkészte az éjszakát.

– Semmi trükköt nem tudunk bevetni?

– Ez a két fickó túl jól ismeri egymást ahhoz, hogy az igazi Zakalwén kívül bárki más szóba jöhessen… és ugyanez igaz Tsoldrin Beychaére és a rendszer politikai gépezetére. Túl sok a közös emlék.

– Na ja – suttogta Sma. – Túl sok emlék. – Megdörzsölte csupasz vállát, mintha fázna. – Mi a helyzet a nagykutyákkal?

– Az egyik flotta már gyülekezik a csillagköd környékén. Egy Korlátozott Rendszerhajóból és három Általános Kontakt Egységből álló hadtest állomásozik a csillaghalmaz körül, valamint nyolcvan-egynéhány ÁKE halad olyan röppályán, amelyről egy hónapon belül elérik a rendszert. A következő évre elméletileg négy-öt RH lesz olyan távolságra, ahonnan, ha teljes sebességgel haladnak, két-három hónap alatt elérik a célpontot. Ez persze a legeslegutolsó megoldás, ami szóba jöhet.

– Gondolom, a halálos áldozatok várható száma milliós nagyságrendű, de pontosan meg nem határozott, ugye? – kérdezte keserűen Sma.

– Ha úgy tetszik – felelte Skaffen-Amtiskaw.

– Hogy az isten verné meg! – mondta halkan Sma, lehunyva a szemét. – Szóval milyen messze van ez a Voerenhutz? Már nem emlékszem.

– Mindössze negyven nap, de először fel kell vennünk Zakalwét. Mondjuk… kilencven nap a teljes odaút.

Sma megfordult.

– Ki irányítja majd a dublőrt, miután elmentem a hajóval? – kérdezte az égre emelve tekintetét.

– Bármi történjék is, a Csak Próba itt marad – felelte a drón. – Egy rendkívül gyors járőrhajót, a Xenofóbot bocsátották a rendelkezésedre. Legkorábban holnap, valamivel dél után tud felszállni… ha te is úgy kívánod.

Sma hallgatott, egy pillanatig összezárt lábbal, keresztbe font karral állt, aztán duzzogva összeráncolta a homlokát. Skaffen-Amtiskaw, miután megvizsgálta önmagát, rájött, hogy sajnálja a nőt.

Sma néhány másodpercig mozdulatlanul, némán ácsorgott, aztán hirtelen kilőtt a turbinaterem ajtaja felé. Cipőjének sarka kopogott a keskeny téglaúton.

A drón azonnal utánavetette magát, és felzárkózott a válla mellé.

– Csak azt kívánom – kezdte Sma –, bárcsak nagyobb érzéked lenne az időzítéshez!

– Sajnálom. Talán megzavartam valamit?

– Az égvilágon semmit. Különben mi a franc az a „rendkívül gyors járőrhajó”?

– Ez a (Demilitarizált) Sebes Offenzíva Egységek új elnevezése – felelte a drón.

Sma ránézett, mire a drón megbillent. Vállat vont.

– Azt mondják, így jobban hangzik.

– És ráadásul Xenofóbnak hívják. Hát ez remek. Meg lehet oldani, hogy a dublőr azonnal beálljon?

– Holnap délben. Ki tudnád kérdezni…?

– Holnap reggel – vágta rá Sma, miközben a drón megpördült az orra előtt, és szélesre tárta a magas ajtókat. Miután belépett, a ruháját összefogva maga előtt elindult felfelé a turbinaterembe vezető lépcsőn. A két hralz is előbukkant. Megcsúsztak, ahogy befordultak a sarkon, aztán csaholva ugrálták körbe gazdájukat. Sma megállt, a két állat nyüzsögve szaglászta a ruhája szegélyét, és időről időre megpróbálták megnyalni a kezét.

– Nem – mondta a nő a drónnak. – Ha jól meggondolom, inkább végezzék el a vizsgálatot ma éjjel, amikor szólok. Ha tudok, korán megszabadulok ettől a társaságtól. Most meg kell keresnem Onitnert nagykövetet. Üzenj Maikrillal Chuzleisnek, hogy az ő feladata lesz tíz percen belül átjuttatni a minisztert az egyes turbinában lévő bárba! Ments ki a Galaktikus Krónika firkászainál, vitesd vissza őket a városba, és ereszd szélnek őket! Adj nekik fejenként egy üveg éjvesztőt! Töröld a találkozót a fotóssal, adj neki egy állókamerát… hatvannégy felvételt készíthet. Kötelező a teljes körű engedély. Utasítsd valamelyik férfi alkalmazottat, hogy kerítse elő Relstoch Sussepint! Azt üzenem neki, hogy két óra múlva várom a lakosztályomban. Ó, és…

Sma elhallgatott, és fenékre huppanva megragadta az egyik nyüszítő hralz hosszú pofáját.

– Bűbájos, Bűbájos, tudom, tudom – mondta, miközben a nagy pocakú állat lelkesen végignyalta az arcát. – Itt akartam lenni, amikor a kölykeid megszületnek, de nem maradhatok… – Sma sóhajtva megölelte a hralzot, és a kezébe fogta az állat tokáját. – Mihez kezdjek most, Bűbájos? Elaltathatnálak arra az időre, amíg távol leszek. Sosem jönnél rá… de nagyon hiányoznál a barátaidnak.

– Altassuk el az összeset! – javasolta a drón.

Sma megrázta a fejét.

– Vigyázz rá, amíg visszajövök! – fordult a másik hralzhoz. – Rendben? – Megpuszilta az állat orrát, aztán felállt. Bűbájos prüszkölni kezdett. – Még két dolog, drón – szólalt meg Sma, átvágva az izgatott falkán.

– Tessék.

– Nehogy még egyszer Gongnak szólíts, rendben?

– Rendben. Más egyéb?

Megkerülték a hatalmas, régóta használaton kívül helyezett hatos turbinát. Sma az előtte álló izgatott tömeget fürkészve egy pillanatra megtorpant, majd mély lélegzetet vett, és kihúzta magát. Mosolyogva indult előre, miközben halkan odaszólt a drónnak:

– Nem szeretném, ha a dublőröm bárkivel is lekúratná magát.

– Rendben – felelte a drón, ahogy a társaság felé közeledtek. – Végül is bizonyos értelemben a te tested.

– Tudod, drón, pont ez a lényeg – vágta rá Sma, miközben a feléjük igyekvő, italokkal teli tálcát nyújtó pincér felé bólintott. – Hogy nem az én testem.

Légi és szárazföldi járművek úsztak és robogtak el a régi erőmű mellett. A fontos emberek már távoztak. Csak néhányan ténferegtek a teremben, de nekik nem volt szükségük Sma segítségére. Kimerültnek érezte magát, ezért kiválasztott a mirigyeiből egy kis zsongatót, hogy feldobja magát.

Az állomás kormányzati tömbjének mintájára kialakított lakosztály déli erkélyéről a mély völgyre és a Folyópart sugárúton haladó autók hátsó lámpáinak fénykígyójára nyílt rálátás. Egy repülőgép süvített el felettük, majd oldalra dőlve eltűnt a régi völgyzáró gát magas, ívelt szegélye mögött. Egy darabig a távolodó gépet nézte, aztán a lakosztály ajtaja felé fordulva levette, majd átvetette a vállán kis, ünnepi kosztümjét.

A tetőkert alatti fényűző lakosztály mélyén zene szólt. Sma azonban a dolgozószoba felé vette az irányt, ahol Skaffen-Amtiskaw várta.

A dublőr frissítéséhez szükséges leolvasás néhány percet vett igénybe. A jól ismert zavarodottság kerítette hatalmába, de az érzés szerencsére gyorsan elmúlt. A cipőjét lerúgva a zene forrásának irányába osont a csendes, sötét folyosókon.

Relstoch Sussepin feltápászkodott a székből, ahol addig helyet foglalt. A kezében még mindig egy üveg halványan világító éjvesztőt tartott. Sma megállt az ajtóban.

– Köszönöm, hogy megvártál – szólalt meg a nő, kosztümjét a díványra hajítva.

– Nincs mit. – A férfi felemelte a világító itallal teli poharat, de mielőtt az ajkához érintette volna, meggondolta magát, és inkább tovább szorongatta a kezében. – Mi, áh… Történt valami…?

Sma szomorkásan elmosolyodott, majd mindkét kezét az előtte álló nagy forgószék támlájára tette. Lenézett a bőrhuzatú párnára.

– Lehet, hogy csak hízelegni akarok magamnak – mondta. – Ne fektessünk túl nagy hangsúlyt erre. – Felnézett a férfira. – Nem akarsz kefélni?

Relstoch Sussepin ledermedt. Egy kis idő múlva felemelte a kezét, hosszan, lassan belekortyolt az italába, majd leengedte a poharát.

– De – nyögte ki végül. – De igen, mióta… megláttalak.

– Csak a mai estéről van szó – szólalt meg a nő, egyik kezét felemelve. – Kizárólag a mai estéről. Nehéz lenne elmagyarázni, de holnaptól… úgy fél évig vagy talán valamivel tovább, hihetetlenül elfoglalt leszek. Tudod, olyan „egyszerre két helyen” típusú pörgés.

A férfi megvonta a vállát.

– Rendben. Ahogy akarod.

Sma megnyugodott, és elmosolyodott. Meglökte a nagy széket, lecsúsztatta a karkötőjét a csuklójáról. A karperec a székbe hullott. Aztán óvatosan kigombolta ruhája felső gombját, és mozdulatlanul várt.

Sussepin felhajtotta az italát, a poharat egy polcra tette, és elindult a nő felé.

– Világítás! – suttogta Sma.

A lámpák lassan elhalványultak. A pohár alján halványan világító ital lett a legerősebb fényforrás a szobában.

XIII

– Ébresztő!

Felriadt.

Sötétség. Kinyújtózott a takaró alatt, és közben azon tűnődött, vajon ki szólt hozzá ilyen hangnemben. Jó ideje már senki sem mert így beszélni vele, de még félálomban, az éjszaka közepén ébredezve is valami olyasmit érzett ebben a hangban, amit már két vagy talán három évtizede nem tapasztalt. Szemtelenséget. A tisztelet hiányát.

Kidugta a fejét takaró védelmező rejtekéből. A szobában meleg volt. Egyetlen lámpa fénye derengett csak. Körülnézett, hogy megtudja, ki merészelte ilyen hangon megszólítani. Egy pillanatra hatalmába kerítette a rettegés – talán valakinek sikerült átjutnia az őrökön és a biztonsági falon? –, de a félelem helyére befurakodott a heves vágy, hogy megnézze, kinek volt bátorsága ekkora arcátlanságot elkövetni.

A betolakodó az ágy végénél, egy székben ücsörgött. Külseje már önmagában elég furcsán hatott: egészen újszerű, szokatlan megjelenésével nem nagyon tudott mit kezdeni az ember; valami idegenszerű volt a lényében. Olyan benyomást keltett, mintha egy rézsútos kivetülés lenne. Az öltözködése is különösnek tűnt: bő, még az éjjeli lámpa halvány fényében is rikító színű ruhát viselt. Úgy nézett ki, mint egy bohóc vagy udvari bolond, de ijesztően szimmetrikus arcán mintha fenyegető… vagy talán lenéző kifejezés ült volna. A miatt az… idegenszerűség miatt azonban nehéz volt pontosan megállapítani.

A szemüvege után tapogatózott, pedig csak az álmosságtól nem látott élesen. Öt évvel ezelőtt ültettek be neki új szemeket a sebészek, de a rövidlátóként leélt hatvan év után akárhányszor csak felébredt, ösztönösen a szemüvegért nyúlt, amelyet természetesen sosem talált a helyén. Egész olcsón megúsztam, jutott eszébe ilyenkor, ha az eredményt nézzük, ráadásul ezzel az új visszafiatalító kezeléssel… Kiment az álom a szeméből. Felült, és a székben üldögélő férfira nézett. Gyanakodni kezdett, hogy talán még mindig álmodik, vagy kísértetet lát.

A férfi fiatalnak tűnt. Széles, napbarnított arcát hátrasimított, fekete haj keretezte. A szellemek és a holtak gondolata nem ezért ötlött fel benne. Volt valami a fickó sötét, odúra emlékeztető szemében és szokatlan arcformájában.

– Jó estét, kormányzó! – A fiatalember lassan, kimérten beszélt. Mintha egy sokkal idősebb ember hangján szólt volna. Egy olyan aggastyánén, akihez képest még a kormányzó is fiatalnak érezte magát. Megborzongott. Körülnézett a szobában. Ki ez az ember? Hogyan jött be? Ide egyszerűen képtelenség bejutni. Őrök járkálnak mindenfelé. Mi folyik itt? Visszatért a félelem.

A lány, akit előző este felhozott a szobájába, békésen pihent a széles ágy túloldalán, csak egy dudort lehetett látni a takarók alatt. A kormányzótól balra, a falra szerelt, sötét képernyőkről visszatükröződött az éjjeli lámpa halvány fénye.

A férfi rémült volt, de mostanra teljesen éber lett, és gyorsan végiggondolta a lehetőségeket. Egy pisztolyt rejtett el a fejtámlában. Úgy tűnt, az ágy végénél üldögélő férfi fegyvertelen (de akkor meg minek jött ide?). A pisztoly azonban csak akkor jöhet szóba, ha már minden kötél szakad. A hangkódoló lenne a tuti megoldás. A szobában felszerelt összes kamera és mikrofon készenléti állapotban volt, így az automata áramköröket az aktiváló mondat egyből működésbe hozhatta. Ugyanis néha egyedül akart lenni, vagy épp valami személyes dolgot akart rögzíteni, és persze nem lehetett kizárni a lehetőségét, hogy valaki a szigorú biztonsági rendszert kijátszva behatol az épületbe.

Megköszörülte a torkát.

– Micsoda meglepetés… – A hangja nyugodtnak tűnt.

Megeresztett egy halvány mosolyt, ami megelégedéssel töltötte el. A szíve, melyet tizenegy éve egy jó fizikumú anarchistanőtől örökölt, szaporán dobogott ugyan, de azért aggodalomra nem volt semmi ok. Biccentett egyet.

– Micsoda meglepetés! – ismételte. Tessék, sikerült. A riasztó már biztosan bekapcsolt az alagsori vezérlőteremben. Néhány pillanat, és őrök özönlenek be az ajtón. De lehet, hogy nem vállalják a kockázatot, és inkább megnyitják a mennyezeti gáztartályt, aztán a sűrű ködben mindketten ájultan esnek össze. Fennállt a veszély, hogy beszakad a dobhártyája (ahogy ez eszébe jutott, nyelt egyet), de hát pillanatok alatt lehet szerezni újat valamelyik egészséges másként gondolkodótól. Talán nem is lesz rá szükség. A híresztelések szerint a visszafiatalítás magában foglalhatja bizonyos testrészek regenerációját is. Persze nem árt, ha vannak tartalékok. Szerette bebiztosítani magát. – Ejha, micsoda meglepetés! – ismételte újra, hátha az áramkörök mégsem vették a hangkódot. Az őrök bármelyik pillanatban beronthatnak…

A rikító ruhás fiatalember felderült. Furcsán összegörnyedt, majd könyökét az ágy díszes lábrészének támasztva előrehajolt. A szája megmozdult, mintha elmosolyodott volna. Benyúlt bő pantallója zsebébe, és előhúzott egy kis fekete pisztolyt. Egyenesen a kormányzóra szegezte, és így szólt:

– A kód nem fog működni, Kerian kormányzó. Nincs már olyan meglepetés, amire maga számít, engem pedig felkészületlenül érne. Az alagsori központot és a biztonsági rendszer többi részét kiiktattam.

Kerian kormányzó az apró lőfegyverre meredt. Látott már ennél félelmetesebbnek ható vízipisztolyt is. Mi folyik itt? Talán tényleg azért jött, hogy megöljön? A férfi nem úgy öltözött, mint egy orgyilkos. Egy komoly merénylő kétségkívül álmában végzett volna vele. Minél tovább beszél a fickó a székben üldögélve, annál nagyobb veszélynek teszi ki magát, akár kiiktatta az összeköttetést a biztonsági központtal, akár nem. Talán őrült, de nem valószínű, hogy orgyilkos. Egyszerűen nevetséges, hogy egy profi így intézze a dolgokat, egyébként pedig csak egy rendkívül gyakorlott és tökéletesen képzett merénylő lenne képes átjutni a kastély biztonsági rendszerén… Kerian kormányzó így próbálta lecsillapítani vadul lüktető, háborgó szívét. Hol vannak ezek az átkozott őrök?Megint eszébe jutott a háta mögötti díszes fejtámlába rejtett pisztoly.

A fiatalember összefonta a karját, fegyverével már nem a kormányzóra célzott.

– Megengedi, hogy elmeséljek egy rövid történetet?

Egészen biztos, hogy őrült.

– Hát persze, vágjon csak bele! – felelte a kormányzó a lehető legbarátságosabb, atyáskodó hangján. – Mellesleg elárulná a nevét? Úgy tűnik, előnyben van velem szemben.

– Még szép, nem igaz? – Egy öregember szavai hagyták el a fiatal ajkakat. – Valójában két történetet kellene elmondanom, de az egyiket többé-kevésbé már ismeri. Egyszerre mesélem el mindkettőt. Kíváncsi vagyok, szét tudja-e szálazni őket.

– Én…

– Pszt! – szakította félbe a férfi a pisztolyt a szája elé emelve.

A kormányzó az ágy túloldalán heverő lányra pillantott. Csak most figyelt fel rá, milyen halkan beszéltek. Ha felébresztené a lányt, a fickó talán rászegezné a fegyverét. Vagy legalább annyi időre elterelné a figyelmét, amíg ő megragadja a fejtámlába rejtett pisztolyt. Húsz éve nem voltak ilyen jók a reflexei, mint most, az új kezelésnek köszönhetően… Hol a pokolban vannak az őrök?

– Na ide figyeljen, fiacskám! – bődült el a kormányzó. – Kíváncsi lennék, hogyan képzeli, hogy egyszerűen csak besétál ide! He?

A hangja – amely korábban hangosítás nélkül is hatalmas termeket és tereket zengett be – most a szobában visszhangzott. A francba, az őröknek az alagsori biztonsági központban a mikrofon nélkül is hallaniuk kellene a kiabálását… A lány azonban meg se moccant.

A fiatalember elégedetten elvigyorodott.

– Mind alszanak, kormányzó. Csak ketten vagyunk, maga meg én. Na mármost, ez a történet…

– Micsoda…? – Kerian kormányzó nyelt egyet, közben felhúzta a lábát a takaró alatt. – Miért jött maga ide?

A betolakodó meglepettnek tűnt.

– Ó, hát azért jöttem, hogy kivigyem innen. Eltávolítják magát. Most pedig… – Az ágy széles lábrészének tetejére helyezte a pisztolyát. A kormányzó a fegyvert bámulta. Túl messzire volt tőle, hogy megragadja, de… – A történet – folytatta a betolakodó hátradőlve a székben. – Egyszer volt, hol nem volt, a gravitációs kúton is túl, létezett egy varázslatos ország, amelynek nem volt királya, sem törvényei, ahol nem létezett pénz vagy tulajdon, mégis mindenki fejedelmi módon élt, emellett roppant illedelmesen viselkedett, és senki semmiben nem szenvedett hiányt. Békesség uralkodott, de az emberek unatkoztak, mert egy idő után az édenkert is unalmassá válik, ezért hát elkezdtek különböző jócselekedeteket véghez vinni, küldetéseket végrehajtani. Jótékony célzattal látogatásokat tettek az úgymond kevésbé dúskáló népeknél. Mindig megpróbálták eljuttatni hozzájuk azt a dolgot, amit a létező legnagyobb ajándéknak tartottak: a tudást, az információt. Olyan széles körben igyekeztek elterjeszteni, amennyire csak lehetséges, mivel ezek az emberek bizonyos szempontból furcsán viselkedtek: megvetették a rangot, gyűlölték az uralkodókat… és a hierarchia minden formáját… még a kormányzókat is.

A fiatalember elmosolyodott. A kormányzó ugyanígy tett. Megtörölte a homlokát, és kissé hátrébb dőlt az ágyban, mintha kényelembe akarná helyezni magát. A szíve még mindig hevesen dobogott.

– Egyszer egy félelmetes hatalom azzal fenyegette őket, hogy tönkreteszi jócselekedeteik eredményét, ők azonban szembeszegültek ezzel a gonosz ellenféllel, és győzedelmeskedtek felette. A harcok végeztével pedig erősebbek lettek, mint a viszály kezdetén, és ha nem hagyja őket ennyire hidegen a mások feletti uralkodás, maguk is rettegett birodalommá válhattak volna. Mivel azonban olyanok voltak, amilyenek, senki sem tartott tőlük igazán, már ha figyelembe vesszük a hatalmuk nagyságát. Ennek gyakorlása a leginkább akkor szórakoztatta őket, ha olyan társadalmak ügyeibe avatkozhattak be, amelyekről azt gondolták, előnyükre válhat. A legtöbb társadalmi rendszer esetében ennek a leghatékonyabb módja az volt, ha sikerült beszivárogniuk a politika és az államvezetés legfelsőbb köreibe.

Sokan közülük vezető államférfiak orvosai lettek, és olyan gyógyszereket, illetve kezeléseket alkalmaztak, amelyek varázslatnak tűntek ezeknek a (hozzájuk képest) kezdetleges szinten lévő embereknek a szemében, így biztosították, hogy a nép nagy és jóságos vezérének túlélési esélyei megnőjenek. Ez volt a módszerük: inkább az életet kínálták fel, mint hogy a halállal üzleteljenek. Az ön szemében talán gyengének tűnnek, mivel borzalmasan irtóznak a gyilkolástól; ebben talán még igazat is adnának magának. Ők azonban épp annyira szelídek, mint a tenger. Kérdezze meg nyugodtan akármelyik hajóskapitányt, milyen ártalmatlan és gyenge tud lenni az óceán.

– Igen, értem – felelte a kormányzó, miközben még jobban hátradőlt. A párnát a háta mögé igazítva felmérte pisztolya rejtekhelyének távolságát és irányát. A szíve zakatolt a mellkasában.

– Van még egy másik módszerük, amellyel az életet kínálják fel a halál helyett. Egyes, meghatározott technológiai fejlettségi szint alatt lévő társadalmak vezetőinek felajánlják az egyetlen dolgot, amit az általuk birtokolt mérhetetlen vagyon és hatalom ellenére sem képesek megszerezni: az elmúlás ellenszerét. A visszatérést a fiatalságba.

A kormányzó a fiatalemberre bámult, és a félelem helyét váratlanul a kíváncsiság vette át. Vajon a visszafiatalításra céloz?

– Látom, lassan kezd összeállni a kép, mi? – mosolygott az idegen. – Nos, eltalálta. Arról az eljárásról van szó, amin most esik át, Kerian kormányzó. Amiért tavaly annyit fizetett. És fizetségként, ha még rémlik, többet ígért, mint némi platinát. Na, kapiskálja már?

– Én… nem vagyok biztos benne – próbálta húzni az időt Kerian kormányzó. A szeme sarkából már látta a mélyedést, ahol a pisztolyt tartotta.

– Megígérte, hogy véget vet a youricami mészárlásnak, nem emlékszik?

– Talán említettem olyasmit, hogy felülvizsgálom a szegregációs és betelepítési politikánkat a térségben…

– Nem – legyintett a fiatalember. – Én a mészárlásokról beszélek, kormányzó. A halálvonatokról. Talán nem emlékszik? A szerelvényekről, melyeknek a hátsó kocsija elégetett anyagok füstjét okádja a levegőbe. – A fiatalember a fejét csóválva, megvetően nézett a kormányzóra. – Még mindig nem dereng semmi? Biztos?

– Fogalmam sincs, miről beszél – felelte a kormányzó. Tenyere hideg és síkos volt az izzadságtól. Beletörölte az ágyneműbe. A pisztoly nem csúszhat ki a kezéből, ha egyszer sikerül megragadnia. A betolakodó fegyvere még mindig az ágy lábrészén hevert.

– Én pedig úgy vélem, igenis van. Sőt, ami azt illeti, tudom, hogy van.

– Ha a biztonsági erők bármely tagját túlkapáson érték, természetesen szigorúan meg…

– Ez nem egy sajtótájékoztató, kormányzó.

A férfi kissé hátradőlt a székben, távolabb került a fegyverétől. A kormányzó teste megfeszült, megborzongott.

– A lényeg: kötött egy alkut, amihez nem tartotta magát. Én azért vagyok itt, hogy a büntetőzáradéknak megfelelően behajtsam a tartozását. Figyelmeztették önt, kormányzó. Amit egyszer az ember megkap, ugyanúgy el is vehetik tőle. – A betolakodó még jobban hátradőlt a székben, aztán körbepillantott a sötét lakosztályon, majd a kormányzó felé biccentve összekulcsolta a kezét a tarkóján. – Mondjon búcsút ennek, Kerian kormányzó. Maga most…

A kormányzó megfordult, könyökével egy rejtett panelra vágott, mire a fejtámla egy része átfordult. Kitépte a pisztolyt a tokból, és a férfira célozva meghúzta a ravaszt.

Nem történt semmi. A fiatalember tarkóra tett kézzel figyelte a kormányzót, és közben lassan hintázott a székben.

Kerian még néhányszor meghúzta a ravaszt.

– Ezekkel jobban menne – jegyezte meg a férfi, majd a zsebébe nyúlt, és egy tucat golyót szórt az ágyra a kormányzó lábához.

A leguruló fényes lövedékek csilingelve koccantak egymáshoz, végül összegyűltek a takaró egyik redőjében. Kerian kormányzó a golyókat bámulta.

– …Bármit megadok – nyögte. A nyelve nehezen forgott, kiszáradt a szája. Érezte, ahogy a belei elernyednek, ezért kétségbeesetten összeszorította a fenekét; hirtelen úgy tűnt számára, ismét kisgyerek, mintha a fiatalító eljárás a még régebbi valóját adta volna vissza. – Bármit. Bármit. Többet tudok adni magának, mint amiről valaha álmodott. Képes vagyok…

– Nem érdekel – vágott közbe a férfi a fejét ingatva. – A történet még nem ért véget. Tudja, ezek az emberek, ezek a kedves emberek, akik annyira szelídek, és inkább az életet kínálják… még abban az esetben sem bosszulják meg gyilkossággal a gyilkosságot, ha valaki megígéri, hogy nem öl többé, aztán mégis megteszi. Inkább a varázslat és az általuk oly nagyra tartott könyörület segítségével a második legjobb megoldást választják. Ezért tűnnek el néha emberek nyomtalanul.

A férfi az ágy lábrészére támaszkodva előredőlt. A kormányzó egész testében remegett.

– Ezek a kedves emberek egyszerűen eltüntetik a rosszakat – folytatta a fiatal férfi. – Ezek a kedves emberek olyan személyeket alkalmaznak, akik begyűjtik és eltüntetik ezeket a delikvenseket. A begyűjtők általában szeretik halálra rémíteni a prédáikat, no meg az alkalomhoz illően öltözni – folytatta színes bohócruhájára mutatva –, és természetesen a varázslatnak köszönhetően még a legszigorúbban őrzött palotákba is könnyedén bejutnak.

A kormányzó nagyot nyelt, aztán remegő kézzel lerakta a hasznavehetetlen fegyvert, amit még mindig a markában szorongatott.

– Várjon! – kérte. Megpróbált uralkodni a hangján. A testéről lecsorgó izzadság benedvesítette a lepedőt. – Azt akarja mondani…

– Már majdnem a történet végére értünk – szakította félbe a fiatalember. – Ezek a kedves emberek, akiket maga talán túl szelídnek tart, eltávolítják és messzire viszik a rossz embereket, elhelyezik őket valahol, ahol nem tehetnek kárt semmiben. Ez a hely persze nem egy édenkert, de azért nem olyan, mintha börtönben lennének. A rossz embereknek néha érdemes lett volna meghallgatni a kedves embereket, akik nemegyszer elmondták, milyen helytelenül viselkednek. Most azonban már nem lesz alkalmuk beleszólni a történelem menetébe. Ennek ellenére kényelmes, biztonságos életet élhetnek, és békében halhatnak meg… Mindezt pedig ezeknek a kedves embereknek köszönhetik.

Néhányan talán azt mondanák, a kedves emberek túl elnézőek. Mire a kedves, szelíd emberek azt felelnék: a rossz emberek által elkövetett bűnök legtöbbször olyan borzalmasak, hogy nincs a világon olyan módszer, amivel akár a milliomod részét is visszaadhatnák annak a mérhetetlen szenvedésnek és lelki gyötrelemnek, amit okoztak. Akkor meg mi értelme a megtorlásnak? Az is csak egy újabb ocsmányság lenne, amivel megkoronáznák a szóban forgó zsarnok életét. – A fiatalember szomorúan megvonta a vállát. – Ahogyan már említettem, vannak, akik túl szelídnek tartják őket. – Felvette a pisztolyt az ágyról, és pantallója zsebébe csúsztatta.

Lassan felállt. A kormányzó szíve hevesen dobogott, szemében könnyek csillogtak.

A fiatalember lehajolt, felvett néhány ruhadarabot a földről, és odadobta őket a kormányzónak. Kerian elkapta, és a mellkasához szorította a holmikat.

– Az ajánlatom továbbra is áll – kezdte újra a kormányzó. – Bármit meg tudok adni…

– A munka öröme – sóhajtott a fiatalember a körmét vizsgálgatva. – Ennél többet nem adhat, kormányzó. Minden más hidegen hagy. Öltözzön, indulnunk kell!

A kormányzó elkezdte felhúzni az ingét.

– Biztos benne? Azt hiszem, felfedeztem a bujaság néhány egészen új fajtáját, amelyet még a jó öreg Birodalomban sem ismertek.

– Köszönöm, nem.

– Amúgy kik ezek az emberek, akikről beszélt? – A kormányzó begombolta az ingét. – És elárulná végre a nevét?

– Csak öltözzön fel!

– Nos, azt hiszem, talán mégis el tudjuk simítani valahogy az ügyet. – A kormányzó megigazította a gallérját. – Talán kissé nevetségesen hangzik, de azt hiszem, hálásnak kell lennem, hogy maga nem orgyilkos.

A fiatalember elmosolyodott. Kipiszkált valamit a körme alól. Miközben a kormányzó a földre rúgta az ágyneműt, és felhúzta a nadrágját, az idegen pantallója zsebébe süllyesztette a kezét.

– Hát, igen – mondta aztán –, tényleg pocsék érzés lehet arra gondolni, hogy az ember mindjárt meghal.

– Valóban, nem túl kellemes – helyeselt a kormányzó, aztán az egyik, majd a másik lábát is a nadrágjába bújtatta.

– De képzelem, micsoda megkönnyebbülés, ha megússza.

– Hmm… – Kerian halkan felnevetett.

– Egy kicsit ahhoz hasonlít, mint amikor összeterelik egy falu lakóit, és a szerencsétlen delikvens azt hiszi, ki fogják végezni… – A fiatalember merengve nézte a kormányzót az ágy végéből. – Aztán közlik vele, hogy mégsem vár rá olyan szörnyű sors, mindössze kitelepítik. – Elmosolyodott.

A kormányzó tétovázott.

– Kitelepítik, vonattal – folytatta a férfi, és előhúzta a kis fekete pisztolyt a zsebéből. – Egy olyan vonattal, amelyiken ott van a családja, az emberek az utcájából, az egész falu… – A fiatalember beállított valamit a kis fekete pisztolyon. – De a végén nem marad más, csak a füst és rengeteg halott. – Halványan elmosolyodott. – Mit gondol, Kerian kormányzó? Létezik ilyesmi?

A kormányzó mozdulatlanná dermedt, tágra meredt szemmel bámult a pisztolyra.

– A kedves embereket Kultúrabelieknek hívják – magyarázta a fiatalember. – Az én ízlésemhez mérten mindig is túl szelídek voltak. – Kinyújtotta a kezét, benne a pisztollyal. – Egy ideje már nem dolgozom nekik. Szabadúszó vagyok.

A kormányzó szótlanul bámult a sötétbe. A fekete pisztoly csöve felett egy öregember szemébe nézett.

– Engem – folytatta a fiatal férfi – Cheradenine Zakalwénak hívnak. – A kormányzó orrának nyomta a pisztolyt. – Magát pedig halottnak.

Elsütötte a fegyvert.

A kormányzó felüvöltött, feje közben hátrabillent, úgyhogy a lövedék átfúródott a szájpadlásán, mielőtt felrobbant volna a koponyájában.

Agycafatok fröccsentek a díszes fejtámlára. A kormányzó teste a puha ágyneműre zuhant, rándult egyet, majd dőlni kezdett belőle a vér.

Az egyre terebélyesedő vértócsát nézte, aztán pislogott néhányszor. Lassan levetette, és egy kis fekete hátizsákba rakta rikító, tarka gönceit. Színes öltözete alatt sötét, egyrészes ruhát viselt.

Egy matt fekete álarcot vett elő a hátizsákból, a nyakába akasztotta, de még nem húzta az arcába. Az ágy fejéhez lépett, és lefejtett egy apró, átlátszó tapaszt az alvó lány nyakáról, aztán a maszkot az arcába húzva elnyelte őt a szoba sötétjének mélye.

Az infraszemüveg segítségével tájékozódva lepattintotta a biztonsági rendszer vezérlőegységének védőpanelét, óvatosan eltávolított belőle néhány apró dobozt, majd nagyon halkan a kormányzó lakosztályának vészkijáratát rejtő, egész falat beborító pornográf festményhez osont. A vészkijárat a csatornahálózathoz, illetve a palota tetejére vezetett.

Mielőtt behúzta volna az ajtót, visszafordult, és az ívelt, faragott fejtámlát borító véres mocsokra pillantott. Ajkán tétova mosoly játszott.

Végül eltűnt a palota sötét mélyén, mintha maga is az éjszaka része lenne.

2

A gát úgy ékelődött a fákkal borított hegyek közé, mint egy hatalmas, összetört csésze szilánkja. A reggeli napfény bevilágította a völgyet, a gát homorú, szürke felszínét, és fehér fényözönnel borított el mindent. A gát által felduzzasztott hosszú, elvékonyodó tó vize sötét és hideg volt. Még a masszív beton védőgát feléig sem ért fel, a tavon túl húzódó erdő pedig már réges-rég visszakövetelte a megemelkedett vízszint által elárasztott lejtők felét. Vitorlások sorakoztak a tó partja menti mólóhoz kötve. Fodrozódó víz nyaldosta a fényes hajótesteket.

Magasan az égen madarak szelték a levegőt. A gát árnyéka felett, a meleg napfényben köröztek. Egyikük hirtelen alábukva lecsapott, majd a gát pereme és a tetején futó kihalt országút íve felé siklott. A madár csak akkor húzta be a szárnyát, amikor már úgy tűnt, nekiütközik az út mindkét felén végigfutó fehér mellvédnek. Az állat felvillant a harmattól gyöngyöző támoszlopok között, tett egy félkörívet, újból kitárta a szárnyát, aztán zuhanni kezdett a használaton kívüli erőműház felé, amely az utóbbi időben egy Diziet Sma nevű nő lenyűgözően excentrikus – és mondani sem kell: hangsúlyozottan szimbolikus – otthonául szolgált.

A madár hassal lefelé készült lecsapni, és amikor a tetőkerttel egy szintbe ért, a szárnyát kitárva belekapaszkodott a levegőbe. Csapkodva, hirtelen állt meg, karmait belemélyesztette a régi kormányzati épület legfelső emeletén lévő lakások egyikének ablakpárkányába.

Mélyen ülő, apró szeme visszatükrözte a fényt; behúzott szárnnyal, koromfekete fejét félrebillentve beugrált egy nyitott tolóablakon, ahonnan puha, vörös függönyök bukkantak elő, és lengedeztek a szélben. A madár, fejét a függöny szegélye alatt bedugva, bekukucskált az elsötétített szobába.

– Lecsúsztál róla – hallatszott Sma gúnyos hangja. Halk léptekkel elsétált az ablak mellett. A kezében lévő üvegből vizet kortyolt. Lezuhanyozott, de nem törölte meg magát, ezért apró cseppek csillogtak napbarnított bőrén.

A madár a fejét forgatva követte a nőt a tekintetével. Sma a szekrényhez lépve öltözködni kezdett, és ahogy visszafordult, látta, hogy a tollas az ágyalapzat fölött körülbelül egy méter magasságban lebegő férfit bámulja. Az ágy AG-mezőjének halvány ködfátylában Relstoch Sussepin megmoccant, s a hátára fordult a levegőben. A keze kétoldalt lelógott, de aztán az ágy erőtere lassan visszatolta karját a teste mellé. A gardróbban Sma egy kis vizet vett a szájába, gargarizált, majd lenyelte.

Ötven méterre keletre Skaffen-Amtiskaw magasan a turbinaterem padlója felett lebegve éppen a fogadás romjait vette szemügyre. A drón elméjének azon része, amelyik a madárnak álcázott őrdrónt irányította, vetett egy utolsó pillantást a Sussepin fenekét díszítő, bonyolult mintázatú karmolásokra, valamint a Sma vállán lévő halvány harapásnyomokra (amelyekre a nő egy fátyolszerű, áttetsző inget húzott), aztán elengedte az őrdrónt.

A madár vijjogva hátraugrott, kétségbeesetten verdesve leesett a párkányról, majd szárnyát teljesen széttárva a gát csillogó homlokzata felé vitorlázott. Éles rikoltását visszaverték a betonlejtők, amitől az állat még inkább megrémült. Sma a felbolydulás távoli hangját hallgatva, mosolyogva begombolta a mellényét.

– Jól aludtál az éjjel? – érdeklődött Skaffen-Amtiskaw, amikor összetalálkozott a nővel a régi kormányzati tömb nyitott, oszlopos előcsarnokában.

– Az éjszaka kellemes volt, de aludni nem aludtam – ásított Sma, miközben visszaparancsolta a nyüszítő hralzokat az épület márványcsarnokába, ahol a gyászos ábrázatú Maikril főudvarmester álldogált egy köteg pórázzal a kezében. A nő kesztyűt húzott, és kilépett a napfénybe. A drón kinyitotta neki a kocsi ajtaját. Sma mélyet lélegzett a friss hajnali levegőből, aztán leszaladt a lépcsőn. Cipője sarka hangosan kopogott. Beugrott az autóba, kicsit megborzongott, ahogy elhelyezkedett a vezetőülésben, aztán megpöccintett egy kapcsolót, mire a jármű teteje lenyílt. Közben a drón bepakolta Sma poggyászát a csomagtartóba. A nő megütögette az akkumulátorcella-vizsgálót a műszerfalon, majd rátaposott a gázpedálra, csak hogy érezze a fékeknek feszülő kerékhajtómű erejét. A drón bezárta a csomagtartót, és a hátsó üléshez lebegett. Intett Maikrilnek, de a férfi épp az egyik hralzot üldözte a turbinaterem előtti lépcsősoron, úgyhogy nem vette észre. Sma felnevetett, beletaposott a gázba, és felengedte a fékeket.

Az autó kereke apró kavicsokat vert fel, ahogy teljes gázzal kilőttek. Pár centivel kerülték el az útszéli fák törzsét, mikor bevettek egy jobb kanyart. A kocsi kirobbant a telep gránitkapuján, a hátulját kilengetve búcsút intett, majd egyre jobban felgyorsulva eltűnt a Folyópart sugárúton.

– Repülhettünk volna – jegyezte meg a drón a kocsi mellett kavargó légáramlásra bökve.

Sejtette, hogy Sma nem figyel rá.

Az erődítményépítés alapelvei minden kultúrában hasonlóak, gondolta Sma a kastély kerítésfaláról levezető kőlépcsőn lépdelve. Felnézett a ködös távolba vesző domb tetején álló, fallal körülvett, dob alakú vártoronyra. Skaffen-Amtiskaw-val az oldalán átvágott a füvön, majd egy kisebb kapun át elhagyta az erődítményt.

Egészen az új kikötőig és a tengerszorosig el lehetett látni, ahol hatalmas hajók úsztak a délelőtti napfényben az óceán vagy valamelyik beltenger felé tartva. A kastély épületegyüttesének túloldaláról a város látképe tárult eléjük, távoli morajlás hallatszott, és – mivel abból az irányból könnyű szellő fújdogált – olyan szagot lehetett érezni, amely… nos, Sma három itt eltöltött év után egyszerűen csak úgy gondolt erre, mint A Város Szagára. Ennek ellenére úgy képzelte, minden városnak más szaga van.

Diziet Sma a fűben ült, térdét felhúzta az állához. A tengerszorost és a fölötte, a szubkontinensre átívelő függőhidakat nézte.

– Parancsolsz még valamit? – kérdezte a drón.

– Igen, töröljék a nevemet az Akadémia ünnepségére kijelölt bírói névjegyzékből… és küldj egy időhúzó levelet ennek a Petrain nevű fickónak! – Tűzött a nap; Sma a homlokát ráncolva eltakarta a szemét. – Más nem jut eszembe.

A drón a nő elé állt, játszadozni kezdett egy kis virággal.

– A Xenofób épp most lépett be a rendszerbe – szólalt meg.

– Csodás nap a mai – jegyezte meg fanyarul Sma. Benedvesítette az ujját, és ledörzsölt egy kis sárfoltot a cipője orráról.

– Azonkívül a fiatalember az ágyadban épp most tért magához. Megkérdezte Maikrilt, hová kellett menned.

Sma nem felelt semmit, csak mosolyogva megvonta a vállát. Egyik karjával letámaszkodott maga mögött, és hátradőlt a pázsiton.

Az akvamarin színben tündöklő égboltot itt-ott felhőfoltok tarkították. Sma beszívta, ízlelgette a fű és az apró, letaposott virágok illatát. A feje felett hátrapillantva felnézett a mögötte tornyosuló szürkés-feketés falra, és azon tűnődött, vajon a kastélyt támadták-e már meg valaha ilyen szép napon. Az ég vajon akkor is ilyen határtalannak látszott, a tengerszoros vize ennyire frissnek és tisztának tűnt, az élénk színű virágok ugyanilyen pompásan illatozva nyíltak, amikor az egymással harcoló férfiak halálsikolya töltötte be a levegőt, s a katonák lekaszabolták egymást, tántorogtak, elestek, és nézték, ahogyan vérük beszennyezi a füvet?

A köd és a por, az eső és az alacsonyan úszó felhők megfelelőbb háttérnek tűntek: köpönyegnek, amely eltakarja a szégyenletes ütközet színhelyét.

Nyújtózkodott egyet; hirtelen kimerültnek érezte magát. Megborzongott, ahogy bevillantak az elmúlt éjszaka képei. És – mint akinek kicsúszik az ujjai közül valami értékes dolog, azonban elég ügyes és gyors ahhoz, hogy időben elkapja, mielőtt az ripityára törne a padlón – képes volt elmerülni a bensőjében, s visszahozni az elillanó emléket. Az visszacsusszant zűrzavaros és zsibongó elméjébe, ahol előhívó mirigyek segítségével megtartotta, ízlelgette, újra átélte, míg végül érezte, hogy egész teste megremeg a napfényben. Egy hajszálon múlott, hogy halk nyögdécselés szakadjon fel a torkából.

Aztán elengedte az emléket, köhintve felült, és körbepillantott, hogy lássa, vajon a drón észrevett-e valamit. Skaffen-Amtiskaw virágot szedett a közelben.

Egy iskolásokból álló csapat bukkant elő csacsogva, visítozva a metróállomás aluljárójából, és tartott egyenesen a kapu felé. A hangos menetoszlopot felnőttek vezették és zárták. A tanárokra és a sokgyermekes anyákra jellemző békés, kimerült gondoskodás áradt belőlük, amelyet Sma már korábban is megfigyelt. Ahogy a csapat elhaladt mellettük, néhány gyerek elkerekedett szemmel, vihorászva, érdeklődőn mutogatott a lebegő drónra, de aztán átvezették őket a keskeny kapun, és a zsivaj elhalkult.

Sma egy ideje már észrevette, hogy csak a gyerekek csinálnak ekkora hajcihőt a dologból. A felnőttek egyszerűen elfogadták, hogy van valami trükk, ami a levegőben tartja a drón szemmel láthatóan támaszték nélküli testét – a gyerekek ezzel szemben tudni akarták, hogyan működik a szerkezet. Néhány tudós és mérnök szintén meghökkent, amikor először látott ilyet, de Sma szerint a nem e világi dolgokhoz kapcsolódó sztereotípiák miatt senki sem hitte el nekik, hogy a háttérben valami furcsaság zajlik. Az egész mögött az antigravitáció állt, a drón pedig olyan hatást keltett ebben a társadalomban, mint a kőkorszakban egy zseblámpa – Sma legnagyobb meglepetésére azonban néha már kiábrándítóan könnyű volt úgy tenni, mintha semmi különös nem lenne az ilyesmiben.

– A hajók épp most találkoztak – tájékoztatta a drón. – Inkább áthelyezik a dublőrt, nem csak egyszerűen lecserélik.

Sma nevetve letépett egy fűszálat, és rágcsálni kezdte.

– A jó öreg IK nem igazán bízik a kiszorítódugattyújában, mi?

– Szerintem az az izé egy kicsit már szenilis – mondta a drón lekicsinylően, miközben nagy műgonddal apró lyukakat vágott a hajszálnál alig valamivel vastagabb virágok szárába, majd a szárakat egymásba fűzve apró láncot készített.

Sma figyelte, ahogy a szerkezet láthatatlan erőtere az apró virágokkal ügyködik. A drón olyan ügyesen dolgozott, mint egy bonyolult mintákat életre keltő csipkekészítő.

Ez nem mindig volt jellemző rá.

Egyszer, úgy húsz évvel ezelőtt, a galaxis egy távoli csücskében lévő bolygón, valamelyik üvöltő szelek járta, kiszáradt tenger medencéjének fenekén, a plató alatt, amely korábban sziget volt, a porfelhőben, amely korábban iszap volt, Sma a legutolsó vasúttal megközelíthető helyen, egy kis határvárosban vett ki szobát. Hátaslovakat bérelt, majd a sivatag mélyére merészkedve elindult, hogy megkeresse az új gyermek messiást.

Szürkületkor lovasok érkeztek a városka főterére, hogy elrabolják a fogadóból. Úgy hallották, hogy a nő különleges bőrét már önmagában is szép summáért el lehet passzolni.

A fogadós elkövette azt a hibát, hogy megpróbálta jobb belátásra bírni őket. Karddal szegezték fel a saját ajtajára. A lányait elhurcolták. Még megsiratni sem tudták rendesen az apjukat.

Sma émelyegve fordult el az ablaktól. Hallotta a rozoga lépcsőkön dübörgő csizmák hangját. Skaffen-Amtiskaw az ajtóhoz közel helyezkedett el. Nyugodtan pillantott a nőre. A térről és a fogadóból kiáltások hallatszottak. Ekkor dörömbölni kezdtek a szobája ajtaján. Por szállt fel, rengett a padló. Sma tanácstalanul, elkerekedett szemmel állt.

A drónra nézett.

– Csinálj valamit! – nyögte.

– Ezer örömmel – mormolta Skaffen-Amtiskaw.

Az ajtó ekkor hirtelen kivágódott, nekicsapódott a vályogfalnak. Sma hátraugrott. Két, fekete köpenyes férfi állta el a bejáratot. Sma érezte a szagukat. Az egyik öles léptekkel, kardját kirántva, kötéllel a kezében elindult felé. Nem vette észre a másik oldalán lebegő drónt.

– Elnézést – szólalt meg ekkor Skaffen-Amtiskaw.

A férfi anélkül, hogy mozgásának ritmusa megtört volna, a szerkezetre pillantott.

Aztán szőrén-szálán eltűnt. A szobát sűrű porfelhő borította be. Smának csengett a füle. Vályog- és papírdarabok hullottak alá pörögve a mennyezetről, a falon óriási lyuk tátongott, amelyen át lehetett látni a szomszéd szobába. Skaffen-Amtiskaw – látszólag dacolva a hatás-ellenhatás törvényével – pontosan ugyanazon a helyen lebegett, ahol a robbanás előtt. Hisztérikus női sikoly tört át a lyukon a szomszéd szobából, ahol a férfi testének maradéka belepasszírozódott az ágy fölött a falba. A fickó vére telefröcskölte a plafont, a padlót, a falakat, az ágyat és a nőt.

A második férfi berontott a szobába, és a drónra célozva elsütötte hosszú csövű puskáját. A lövedék a gép előtt egy centire fémérmévé lapult, majd a padlóra hullott. Erre a férfi egy szempillantás alatt kirántotta a kardját, meglóbálta, aztán a por- és füstfelhőn keresztül lesújtott a drónra. A penge a gép burkolata fölött egy vöröses színű, kidudorodó erőtérnek ütközve eltört. Ekkor a férfi a levegőbe emelkedett.

Sma az egyik sarokba kúszott. A szája és a füle telement porral, amely beborította a kezét is. Hallotta a saját sikolyát.

A férfi néhány pillanatig vadul vergődött a szoba közepén, aztán csak egy véres paca maradt a helyén a levegőben. Újabb hatalmas robajt követően csipkézett szélű nyílás jelent meg a falban Sma feje fölött, közvetlenül a térre néző ablak mellett. A padlódeszkák felpattantak, fojtogató porfelhő ölelte körül a nőt.

– Állj! – kiáltotta. A lyuk felett megrepedt a fal. A mennyezet hangos reccsenéssel beszakadt, agyag- és szalmadarabok potyogtak a padlóra. Telement porral a szája és az orra. Feltápászkodott. Kétségbeesetten próbált levegőhöz jutni, majdnem kivetette magát az ablakon. – Állj! – köhögte fel krákogva torkából a port.

A drón lágyan mellé siklott, és egy energiamező segítségével lesöpörte az arcáról a port, miközben egy vékony energiaoszloppal kitámasztotta a megroggyant mennyezetet. Mindkét energiamező sötétvörösen izzott, ami a drónoknál az öröm és az élvezet színe.

– Nyugalom, nyugalom – mondta Skaffen-Amtiskaw a nő hátát simogatva. Sma fulladozva köpködött az ablak mellett, aztán elborzadva bámult le a térre.

A második támadó teste úgy hevert a lovasok között a porfelhőben, mint egy átázott, vörös zsák. Meredten bámultak le rá. Mielőtt a lovasok kardot rántottak, a fogadós lányai pedig – akiket időközben két hátaslóra szíjaztak – felismerték a lábuk előtt heverő kupacot, és újból sikítani kezdtek, valami elsuhant Sma válla felett, és egyenesen a téren álló haramiák felé süvített.