Laurell K. Hamilton: Guilty Pleasures

Copyright © Laurell K. Hamilton, 1993

Hungarian translation © Jellinek Gyöngyvér, 2003

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurell K. Hamilton: Guilty Pleasures

Berkeley Publishing Group, New York, 2002

Fordította: Jellinek Gyöngyvér

ISBN: 978 963 598 034 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Demeter Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Geszti Anna

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

1

Willie McCoy, amíg csak élt, egy izgága kis pöcs volt, és ezen a halála sem változtatott. Ott ült velem szemben harsány, skót kockás sportzakóban. Műszálas nadrágja neonzöld színben pompázott. Rövid, fekete haját hátrazselézte vékony, szögletes arcából. Mindig is olyan volt, mint a mellékszereplők a gengszterfilmekben. Az a fajta, aki információval üzérkedik, megbízásokkal futkos, és bármikor feláldozható.

Persze most, hogy vámpír lett, a feláldozhatóság már szóba sem jöhetett. Viszont ugyanúgy az értesüléseivel üzérkedett, és a megbízásaival futkosott, mint azelőtt. A halál nem nagyon változtatta meg, én azért a biztonság kedvéért kerültem a tekintetét. Mint mindig, ha vérszívókkal volt dolgom. Willie azelőtt egy gennyláda volt, most pedig még élőhalott is. Ez új volt számomra.

Irodám légkondicionált csendjében ültünk. A pasztellkék fal, amely a főnököm, Bert szerint mindig nyugtatóan hatott, ezúttal fagyos hangulatot árasztott.

– Zavar, ha rágyújtok? – kérdezte Willie.

– Igen – feleltem. – Zavar.

– Rohadtul nem akarod megkönnyíteni a helyzetemet, ugye?

Futólag Willie szemébe néztem, amely még mindig ugyanolyan barna volt, mint az életében. Elkapta a pillantásomat, mire én zavartan az asztalt kezdtem bámulni.

– Jesszusom, nagyon bírom, hogy félsz tőlem! – Asztmásan felvihogott. A nevetése sem változott.

– Nem félek, de jobb az óvatosság…

– Nem kell bevallanod. Érzem a szagát! Az orromban, az agyamban. Olyan átható! Rettegsz tőlem, mert vámpír vagyok.

Vállat vontam. Mit is mondhattam volna? Hogyan hazudjak valakinek, aki ennyire biztos a dolgában?

– Miért jöttél, Willie?

– Basszus, hadd szívjak már el egy cigit! – Willie ajka megvonaglott.

– Nem gondoltam volna, hogy a vámpírok is szoktak tikkelni – jegyeztem meg.

Szájához emelte a kezét. Elmosolyodott, a szemfogai kivillantak.

– Vannak dolgok, amik nem változnak.

Legszívesebben megkérdeztem volna, hogy hát akkor mi változik. Milyen érzés halottnak lenni? Volt szerencsém Willie-n kívül más vámpírokhoz is, de ő volt az első, akit a halála előtt és azután is ismertem. Fura érzés volt.

– Mit akarsz? – kérdeztem.

– Hé! Üzletet ajánlok. Azért jöttem, hogy az ügyfeled legyek.

Rámeredtem, de kerültem a tekintetét. A nyakkendőtűje megcsillant a lámpák fényében. Színarany – állapítottam meg. Azelőtt soha semmi effélét nem láttam Willie-nél. Ahhoz képest, hogy hulla, egészen jól mehet a sora…

– Hullák föltámasztásából élek. De viccen kívül: miért kéne egy vámpírnak egy zombi?

Willie hevesen rázta a fejét.

– Fel akarlak bérelni, hogy kapj el néhány gyilkost. Csak semmi vuduzás!

– Nem vagyok magándetektív.

– De van egy alkalmazottad…

– Akkor miért nem bízod meg közvetlenül Veronica Simset? Minek kellek ehhez én?

Ismét az ideges fejrázás.

– Mert ő nem ismeri úgy a vámpírokat, mint te.

Felsóhajtottam.

– Nem térhetnénk a lényegre, Willie? El kell mennem – rápillantottam a faliórára – tizenöt percen belül. Nem szívesen hagyom az ügyfeleket a temetőben egyedül várakozni. Még felizgatják magukat.

Willie nevetett. Asztmás kacaját a villogó szemfogaitól eltekintve megnyugtatónak találtam. Még hogy a vámpírok nevetése dallamos és telt!

– Megértelek. – Willie hirtelen elkomorult, mintha letörölték volna arcáról a mosolyt.

A félelemtől görcsbe rándult a gyomrom. A vámpírok olyan gyorsan képesek a hangulatváltásra, mintha gombnyomásra működnének. Ha Willie ezt is tudja produkálni, akkor vajon mi mindenre lehet még képes?

– Tudsz valamit a vámpírokról, akik ott döglöttek meg a Negyedben?

– Ismerem az ügyet.

Az új vámpírklubnegyedben négy vérszívót öltek meg. A szívüket kitépték, a fejüket levágták.

– Még mindig a zsarukkal dolgozol?

– Még mindig megbízott vagyok az új különítmény mellett.

Willie ismét nevetett:

– Persze, a szellemirtók! Kis pénz, kis létszám.

– Ezzel nagyjából összefoglaltad a városban végzett összes rendőri munkát.

– Lehet, de a zsaruk is ugyanazt gondolják, mint te. Mit számít eggyel több döglött vámpír? És ezen nem változtatnak az új törvényeitek.

Még csak két év telt el az Addison kontra Clark-ügy óta. A per újrafogalmazta, mit jelent az élet, és mit nem jelent a halál. Az Amerikai Egyesült Államok nagy részében legális volt, amit a vámpírok csináltak. A mi államunk azon kevesek közé tartozott, ahol hivatalosan is elismerték a létezésüket. Az emigráns közösségek dühtől tajtékozva próbálták távol tartani a bevándorló külföldi vámpírok… hm, falkáit.

A bíróságokon az összes elképzelhető kérdést végigvették. Kötelesek-e az örökösök visszaszármaztatni az örökséget? A házastárs élőhalottá válása egyenértékű-e a megözvegyüléssel? Gyilkosság-e, ha megölnek egy vámpírt? Még mozgalom is indult a vámpírok szavazati jogáért. Változtak az idők.

Az előttem ülő vámpírra meredtem, vállat vontam. Valóban nem számít eggyel több döglött vámpír? Lehetséges…

– Ha ennyire tisztában vagy az érzéseimmel, minek jöttél hozzám?

– Mert abban, amit csinálsz, te vagy a legjobb. És nekünk a legjobb kell.

Willie most először beszélt többes számban.

– Kinek dolgozol, Willie?

A mosolya bizalmaskodó és titokzatos volt, mintha tudna valamit, amit nekem is tudnom kellene.

– Azzal te ne törődj! Jó pénzt kapsz. Nekünk valaki olyan kell, aki eléggé ismeri az éjszakai életet, hogy az ügy mélyére tudjon hatolni.

– Láttam a hullákat, Willie. Az elképzeléseimet közöltem a rendőrséggel.

– És mi a véleményed? – Willie előrehajolt a székében, mindkét apró kezével az íróasztalomra támaszkodott. A körmei halványak voltak, vértelenek, szinte fehérek.

– Kimerítő jelentést tettem a rendőrségnek. – Egyenesen a szemébe néztem.

– Még ezt sem mondod el nekem, mi?

– Nem áll módomban rendőrségi ügyeket megvitatni veled.

– Gondoltam, hogy ebbe nem fogsz belemenni!

– Mibe? Erről még egy kurva szót sem szóltál.

– Azt akarjuk, hogy derítsd föl ezeket a vámpírgyilkosságokat, találd meg azt, aki vagy ami elkövette őket. A normál béred háromszorosát kapod tőlünk.

A fejemet csóváltam. Itt a magyarázat, miért szervezte le az a strici Bert ezt a találkát. Pontosan tudta, mit gondolok a vámpírokról, de a szerződésem értelmében rákényszerültem, hogy minden ügyféllel, aki előleget adott a főnökömnek, legalább elbeszélgessek. Bert pénzért bármire kapható! Csak az a baj, hogy szerinte nekem is ilyennek kellene lennem. Hamarosan lesz néhány keresetlen szavam hozzá.

Fölálltam.

– A rendőrség már vizsgálódik. Én pedig segítek nekik, amennyire tudok. Tehát bizonyos értelemben már dolgozom az ügyön, úgyhogy tartsd meg a pénzed!

Willie nem mozdult, csak némán bámult rám. Mozdulatlanságában volt egy árnyalatnyi a hullák merevségéből. A félelem fölkúszott a gerincemen, egészen a torkomig. Leküzdöttem a késztetést, hogy a blúzom alól előhúzzam a nyakláncomat a kereszttel, és kikergessem Willie-t az irodámból, de valahogy nem tűnt profi megoldásnak, hogy vallási szimbólumot használva szabaduljak meg egy ügyféltől. Úgyhogy csak álltam ott, és vártam, hogy felkászálódjon a székről.

– Miért nem segítesz nekünk?

– Várnak az ügyfeleim, Willie. Sajnos nem segíthetek.

– Úgy érted, hogy nem is áll szándékodban?

Biccentettem.

– Értsd, ahogy akarod! – Megkerültem az íróasztalt, hogy kitessékeljem az irodából.

Sosem látott, folyékony simasággal mozdult meg, épphogy sikerült hátralépnem a felém kapó keze elől.

– Nem vagyok az a csini pofi, aki bedől a megtévesztő trükkjeidnek! – figyelmeztettem.

– Láttad, hogyan mozgok.

– Sőt, hallottam is. Friss hulla vagy, Willie. Vámpír ide vagy oda, még sokat kell tanulnod.

Fenyegetően nézett rám, a kezét még mindig felém nyújtotta.

– Lehet, de egy normális ember nem tud így kitérni előlem.

Egészen közel lépett, szinte hozzám ért a kockás zakója. Így összepréselődve feltűnt, hogy egyforma magasak, illetve alacsonyak vagyunk. Willie szeme pontosan egy vonalban volt az enyémmel. Én teljes erőből a vállát fixíroztam.

Mindent bele kellett adnom, nehogy elmeneküljek. Ezt az örömet nem szerezhettem meg neki! A rohadt életbe, mégiscsak Willie McCoyról volt szó!

– Csak annyira vagy ember, amennyire én is – vetette oda Willie.

Oldalt léptem, hogy kinyithassam előtte az ajtót. Nem menekültem, csak szabadulni akartam tőle. Hiábavaló kísérletet tettem, hogy meggyőzzem a hátamon végigcsorgó verejtékcseppeket a kettő közti különbségről. A gyomromat szorongató érzést is szó szerint hidegen hagyták az érveim.

– Most már igazán muszáj mennem. Köszönjük, hogy a Halottkeltő Bt.-hez fordultál. – A Willie felé küldött professzionális bájvigyorom, akár egy villanykörte, üres volt, de szemkápráztató.

Willie megállt a küszöbön:

– Miért nem vagy hajlandó nekünk dolgozni? Valamit mondanom kell nekik, amikor visszamegyek hozzájuk.

Nem voltam biztos benne, de mintha lett volna valami a hangjában, ami leginkább a félelemhez hasonlított. Vajon bajba kerül a kudarc miatt? Megsajnáltam őt, de tudtam, hogy ez hülyeség. Élőhalott volt, az isten szerelmére, de mégiscsak úgy nézett rám, és mégiscsak Willie volt, a röhejes zakójával meg az apró, idegesen rángatózó kezével.

– Mondd meg nekik, mindegy, hogy kicsodák, nem dolgozom vámpíroknak.

– Ilyen szilárdak az elveid?

– Mint a beton!

Egy villanásnyi ideig mintha valami, a régi Willie maradéka előbújt volna az arcából. Mintha megsajnált volna.

– A helyedben én nem állítanék ilyesmit, Anita. Ezek nem szeretik, ha valaki, akárki legyen is, ellentmond nekik.

– Azt hiszem, Willie, most már túl sokáig élvezted a vendégszeretetemet. Nem csípem, ha fenyegetnek.

– Ez nem fenyegetés, Anita. Ez az igazság. – Willie megigazította a nyakkendőjét, az új nyakkendőtűjét babrálta, kiegyengette a válltömését, és kisétált.

Becsuktam mögötte az ajtót, és nekidőltem a félfának. Elgyengült a térdem, de nem értem rá ott álldogálni és reszketni. Mrs. Grundick már biztosan a temetőben van! Ott fog állni a két nagyfiával és a kis fekete retiküljével, várva, hogy feltámasszam a halott férjét. Két rejtélyesen különböző végrendeletről volt szó. Vagy hosszú éveken át pereskednek, és fizetik a költségeket, vagy visszahozzuk Albert Grundickot a halálból, és alaposan kikérdezzük.

Minden, amire szükségem lehet, az autómban volt, beleértve a csirkéket is. Blúzom alól elővettem az ezüstkeresztet, és közszemlére tettem. Több lőfegyvert birtoklok, és használni is tudom őket. Az íróasztalfiókban tartottam egy kilenc milliméteres Browningot. A súlya az ezüstözött golyókkal meg az összes alkatrésszel együtt valamivel több volt, mint egy kiló. Az ezüst nem öli meg a vámpírokat, de elbátortalanodnak tőle. Arra kényszerülnek, hogy már-már emberi lassúsággal gyógyítsák be a sebeiket. Izzadó tenyeremet a szoknyámba töröltem, és elhagytam az irodát.

Craig, az éjszakai műszakos titkár eszeveszetten verte a számítógépe billentyűit. A szeme elkerekedett, ahogy végigvonultam előtte a vastag szőnyegen. Lehet, hogy a hosszú láncon fityegő ezüstkereszt miatt, lehet, hogy a szorosan a hátamhoz simuló fegyvertáska miatt, amit a vállamra szíjaztam, és amiből jól láthatóan kikandikált a Browning. Persze egyikre sem tett megjegyzést. Okos fiú!

Az egész cuccra rávettem a csini kis kordkabátomat. Nem feküdt ki szépen a Browning fölött, de így is jó volt. Valószínűtlennek tartottam, hogy Grundickék vagy az ügyvédeik észreveszik.

2

Láttam felkelni a napot, amint hazafelé autóztam. Utálom a napfelkeltét! Azt jelenti, hogy túlvállaltam magam, és az egész kicseszett éjszakát végigdolgoztam. St. Louisban több a fa az autópálya mellett, mint bármely más városban, amelyen keresztülhaladtam. Már majdnem elismertem, hogy tényleg jól néznek ki a felkelő nap első sugaraiban. De csak majdnem.

A lakásom a reggeli napfényben mindig vidám és fehér. A fal ugyanolyan vaníliafagyi-színű, mint az összes többi lakásban, amit eddig láttam. A szőnyeg szép árnyalatú szürke, jobb, mint azok a kutyaszarbarnák a kéglik többségében.

A lakásom tágas, egy hálószoba van benne. Azt mondják, szép kilátás nyílik a szomszédos parkra. Felőlem aztán bármilyen lehetne! Ha választhatnék, nem is lenne ablak. Úgy bírom csak ki, hogy vastag a függöny, ami a legragyogóbb napsütéses nappalt is hűs éjszakává változtatja.

Bekapcsoltam a rádiót, lehalkítva, hogy ne zavarjam a szomszédokat. Chopin lágy muzsikája álomba ringatott. Egy pillanattal később megcsörrent a telefon.

Átkoztam magam, amiért elfelejtettem bekapcsolni az üzenetrögzítőt. És ha nem vennék róla tudomást? Öt csengetés után feladtam:

– Halló.

– Jaj, bocsánat, felébresztettem? – Ismeretlen női hang volt.

Ha kiderül, hogy valami ügynök, agresszív leszek!

– Ki beszél? – Az éjjeliszekrényen álló órára néztem. Nyolc óra volt. Kis híján két órát aludtam. Hurrá!

– Monica Vespucci vagyok. – Ezt úgy mondta, mintha a neve mindent megmagyarázna. Pedig nem!

– Igen – igyekeztem, hogy a hangom segítőkészen és bátorítóan csengjen, de csak nyöszörgés lett belőle.

– Jaj, egek! Catherine Maison munkatársa vagyok.

Görcsösen szorítottam a telefonkagylót, és próbáltam gondolkozni. Ez két óra alvás után nem ment túl jól, arra azonban rájöttem, hogy Catherine-ről, a jó barátnőmről van szó. Már biztosan említette nekem ezt a csajt, de képtelen voltam beazonosítani.

– Hát persze, Monica! – udvariaskodtam. – Szia. Mit akarsz? – Éreztem, hogy ez most kissé durva volt. – Ne haragudj – mentegetőztem –, de hajnali hatkor értem haza a munkából.

– Úristen, akkor csak két órát aludtál! Most legszívesebben lelőnél, ugye?

Nem válaszoltam. Annyira azért nem vagyok kegyetlen.

– Az előbb akartál valamit mondani, nem?

– Ja, igen. Meglepetés-leánybúcsút szervezek Catherine-nek. Tudod, egy hónap múlva férjhez megy.

Bólintottam, aztán rájöttem, hogy Monica nem lát engem, úgyhogy kinyögtem:

– Részt veszek az esküvőn.

– Hát persze, tudom. A koszorúslányok ruhája iszonyú cuki, ugye?

Tulajdonképpen egy olyan hosszú, puffos ujjú, rózsaszín estélyi volt a legutolsó dolog, amire szívesen kiadtam volna százhúsz dollárt, de hát Catherine esküvőjéről volt szó.

– Mi a helyzet a leánybúcsúval?

– Azt most nem részletezném. Biztosan aludni szeretnél…

Arra gondoltam, ha visítok egyet, akkor vajon eltűnik-e végre a picsába. Valószínűleg inkább sírva fakad.

– Monica, nyögd már ki, légy szíves, hogy mit akarsz!

– Tudom, hogy későn szólok, de valahogy most minden rám szakadt. Már egy hete fel akartalak hívni, de sose jutottam el odáig.

Ezt el is hittem.

– Folytasd.

– A leánybúcsú ma este lesz. Catherine azt mondta, nem iszol, úgyhogy arra gondoltam, nem lehetne-e, hogy te vezess.

Azon tűnődtem, mennyire guruljak be, illetve hogy mi hasznom nekem ebből az egészből. Talán ha kicsit éberebb lettem volna, nem mondtam volna ki, amit gondoltam:

– Te, szerinted nem túl későn szólsz, ha már azt akarod, hogy én vezessek?

– De. Tényleg ne haragudj. Úgy szét vagyok esve mostanában! Catherine azt mondta, hogy általában a péntek vagy a szombat estéd szabad.

Ami azt illeti, tényleg ráérek.

– Persze, ráérek.

– Óriási! Elmondom, hova gyere, és akkor munka után fölvehetsz minket. Oké?

Nem volt oké, de mit mondhattam volna?

– Szuper.

– Papír, ceruza?

– Várj, nem azt mondtad, hogy Catherine a kolléganőd? – Már kezdtem emlékezni Monicára.

– De igen, miért?

– Tudom, hol dolgozik Catherine. Nem kell útba igazítanod.

– Jaj, hát persze, milyen hülye vagyok! Akkor délután öt körül látjuk egymást. Csípd ki magad, de lapos cipőben gyere, mert lehet, hogy táncolni is fogunk.

Gyűlölök táncolni.

– Hogyne, akkor viszlát.

– Viszlát délután.

Hallottam, amint letette a kagylót. Bekapcsoltam a rögzítőt, és visszabújtam a takaró alá. Monica Catherine kollégája, vagyis ügyvéd. Ijesztő gondolat! Minden valószínűség szerint ő is egyike azoknak az embereknek, akik csakis a munkájukat tudják jól szervezni. Na ne!

Már késő volt, de az jutott eszembe, hogy egyszerűen el se kellett volna fogadnom a meghívást. A francba! Túlpörögtem! Eh, végül is mi rossz lehet benne? Végignézem, ahogy vadidegen emberek kiütik magukat. Ha nincs szerencsém, visszafelé is én fuvarozhatom őket, és valaki majd jól összehányja az autómat!

Végre sikerült visszaaludnom, és a lehető legfurábbakat álmodtam Monicáról, akit nem is ismertem, egy kókuszkrémes sütiről és Willie McCoy temetéséről.

3

Monica Vespucci kitűzőjén ez állt: „A vámpír is ember.” Nem kezdődött túl ígéretesen ez az este. Monica fehér selyemblúzt viselt, melynek magasított gallérja sötétbarnára szoláriumozott dekoltázst keretezett. A haja rövid volt, a frizurája profi munka, a sminkje tökéletes.

A kitűzőjéből rájöhettem volna, miféle leánybúcsút tervezett. Néhanapján kicsit lassú a felfogásom.

Rajtam fekete farmer, térdig érő csizma és vörös blúz volt. A frizurám, amelyet kifejezetten a ruhámhoz csináltattam, feketén göndörödött vörös blúzos vállamra. A szemem – sötét, majdnem fekete – is jól illett a hajamhoz. Csak a bőröm nem, ami túl fehér, germán sápadtsága elütött a többi, latinos vonásomtól. Az egyik expasim egyszer azt mondta, olyan vagyok, mint egy kínai porcelánbaba. Ezt bóknak szánta, de én nem annak vettem. Megvan az oka, miért nem randizom túl sokat.

A blúzom hosszú ujjú volt, hogy elrejtse a késem tokját a jobb csuklómon, és a sebhelyeket a bal karomon. A pisztolyomat a csomagtartóban hagytam, kibiztosítva. Nem gondoltam, hogy elfajulhat a buli.

– Jaj, Catherine, annyira sajnálom, hogy a szervezést az utolsó pillanatra hagytam! Emiatt vagyunk csak hárman – közölte Monica.

– Képzeld, az emberek programot szoktak szervezni maguknak péntek estére – jegyeztem meg csípősen.

Monica úgy bámult, mintha azt próbálná eldönteni, viccelek-e, vagy sem.

Catherine figyelmeztetően rám meredt, én meg mindkettejükre angyalian mosolyogtam.

Monica visszamosolygott. De Catherine nem dőlt be.

Monica tánclépésekkel elindult lefelé a járdán, vidáman, akár egy részeg pantomimes. Mindössze kétpohárnyit ivott a vacsorához. Ez nem volt jó jel.

– Ne legyél undok! – suttogta Catherine.

– Miért, mit mondtam?

– Anita! – Catherine hangja úgy csengett, mint az apámé, amikor későn mentem haza.

Felsóhajtottam:

– Nem vagy túl laza ma este.

– Pedig úgy terveztem, hogy nagyon laza leszek. – Catherine az ég felé emelte a karját. Még mindig a hétköznapi kosztümje gyűrött maradványait viselte. A szél belekapott hosszú, rézszínű hajába.

Sohasem tudtam eldönteni, hogy akkor nézett volna ki jobban, ha levágatta volna a haját, és az ember az arcát látta volna meg először, vagy éppen a haja szépítette meg.

– Ezt az estét szeretném emlékezetessé tenni, eszméletlenül jól akarom érezni magam – jelentette ki.

Ez elég vadul hangzott.

– Ugye nem azt tervezed, hogy merevrészegre piálod magad? – kérdeztem aggódva.

– Még az is előfordulhat!

Tudta, hogy nem támogatom, vagy inkább nem tudom megérteni a piálást. Nem szerettem föloldani a gátlásaimat. De ha véletlenül elveszítem az önkontrollomat, legalább képes legyek ellenőrizni, mennyire veszítem el.

A kocsimat egy parkolóban hagytuk, két sarokkal arrébb, a kovácsoltvas kerítésnél. Lent, a folyóparton nem volt túl sok hely. A keskeny, kövezett utakat és az ősrégi járdát még lovaknak tervezték, nem gépkocsiknak. Az utcákat tisztára mosta a nyári zivatar, amely hirtelen érkezett, de el is vonult, miközben vacsoráztunk. Előbújtak az első csillagok, mint megannyi, bársony fogságába esett gyémánt.

Monica felkiáltott:

– Siessetek, lusta dögök!

Catherine rám nézett és elvigyorodott. A következő pillanatban már csak azt láttam, hogy odaszalad Monicához.

– Az ég szerelmére! – mormogtam. Talán ha ittam volna a vacsoránál, én is képes lennék szaladni, de így, színjózanul…

– Szakadj már el a földtől! – szólt rám Catherine.

Szakadjak el? Utánuk sétáltam.

Monica kuncogott. Catherine-nel egymást támogatva röhögtek. Gyanítottam, hogy rajtam.

– Tudjátok, mi van ott, a sarkon túl? – suttogta Monica, miután sikerült kissé lenyugodnia. A hangja vészjóslóan csengett.

Ami azt illeti, én tudtam. A legutolsó vámpírgyilkosság mindössze négy háztömbbel arrébb történt. Azon a helyen voltunk, amelyet a vámpírok úgy hívtak: a Negyed, az emberek pedig úgy: Folyómellék vagy Vértelep, attól függően, mennyire fogalmaztak nyersen.

– Bűnös Vágyak – mondtam.

– Jaj, most elrontottad a meglepetést! – kiáltott fel Monica.

– Mi a bűnös? – kérdezte Catherine.

Monica kuncogott:

– Szuper, mégsem rontottad el egészen. – Karon fogta Catherine-t. – Imádni fogjátok, megígérem!

Talán Catherine igen, én biztosan nem, gondoltam, de azért követtem őket a sarkon túlra. A klub gyönyörű neonfelirata vérpirosan villódzott. Szimbolikája nálam sem bizonyult hatástalannak.

Fölmentünk három széles lépcsőfokon, és a sarkig tárt ajtónál ott találtunk egy vámpírt. Katonásan vágott, fekete haja és apró, sápatag szeme volt. Csupa izom vállán majd szétrepedt testhez simuló, fekete pólója. Én meg még azt hittem, a hulláknak fölösleges a body building!

Bentről hangos zene és nevetés hallatszott, az a fajta hangzavar, amely akkor keletkezik, ha sok embert zsúfolnak be egy kis helyre, és mindenki jól akarja érezni magát. A vámpír az ajtó mellett állt nagyon nyugodtan, de volt benne élet. Legfeljebb húsz éve lehetett halott. A félhomályban egészen úgy tűnt, mintha élne. Valószínűleg már vacsorázott, a bőre egészséges árnyalatú volt. A pofikája majdhogynem rózsás. Egy jó adag friss vérnek van ilyen hatása.

Monica megszorongatta az izmos karját:

– Óóó, ez a muszkli!

A vámpír elvigyorodott, a szemfogai csillogtak.

Catherine levegő után kapkodott. A vámpír még szélesebben vigyorgott.

– Buzz, a régi haver. Ugye, Buzz? – kérdezte Monica.

Buzz bólintott:

– Menjetek csak be, Monica. Az asztalod már vár.

Az asztala? Mekkora befolyása lehet Monicának? A Bűnös Vágyak a Negyed egyik legfelkapottabb klubja volt, és nem lehetett náluk asztalt foglalni.

Az ajtón hatalmas tábla hirdette: „Belépés csak kereszt, feszület, illetve egyéb szent tárgy nélkül.”

Elolvastam, aztán továbbvonultam. Nem állt szándékomban megválni a keresztemtől.

– Anita, de jó, hogy eljöttél! – hallottam egy öblös, zengő hangot.

Jean-Claude, a klub tulajdonosa, vámpírmester üdvözölt. Pont úgy nézett ki, ahogy egy vámpírhoz illik. Fehér ingének ódon, csipkés gallérjára ráomlott csigás, hosszú haja. Csipke takarta sápadt, hosszú ujjait is. Nyitott ingének túlburjánzó fodrai látni engedték a csupasz vámpírmellkast. A pasasok többsége nem vehetett volna föl egy ilyen inget, de a vámpíron abszolút férfiasan hatott.

– Ti ketten ismeritek egymást? – Monica meglepettnek tűnt.

– Ó, igen – felelte Jean-Claude. – Blake kisasszony és én már találkoztunk.

– Segítek a rendőrségnek a Folyómellék ügyeiben – magyaráztam.

– A kisasszony a vámpírok szakértője. – Az utolsó szó lágyan és meghatározhatatlanul obszcénül csengett.

Monica kuncogott, Catherine Jean-Claude-ot bámulta tágra nyílt, ártatlan szemmel. Megérintettem a karját, mire összerezzent, mintha álomból ébredne. Nem fáradtam azzal, hogy suttogjak, mivel tudtam, hogy Jean-Claude úgyis meghallaná:

– Jótanács, a biztonság kedvéért: soha ne nézz egy vámpír szemébe!

Catherine bólintott. A félelem most először ült ki az arcára.

– Sohasem bántanék egy ilyen elbűvölő ifjú hölgyet. – Jean-Claude elkapta és a szájához emelte Catherine kezét, és könnyű csókot lehelt rá.

Catherine elpirult.

A vámpír Monicának is kezet csókolt. Majd rám nézett, és elnevette magát:

– Drága kis halottkeltőm, ne aggódj. Hozzád sem érek. Az csalás lenne.

Odalépett hozzám.

Meredten bámultam a mellkasát. Félig a csipke alá rejtve egy égési sérülés látszott. Kereszt alakú volt. Vajon hány évtizede vájták a húsába?

– Anita, nem gondolod, hogy tisztességtelen előnyhöz juttat az a kereszt a nyakadban?

Mit is mondhattam volna? Bizonyos szempontból jogos a kérdés.

Szégyenteljes módon a keresztforma önmagában nem okozott kárt a vámpíroknak. Mert akkor Jean-Claude nagy szarban lett volna. Sajnos a keresztet meg kell szenteltetni, és hinni kell benne. Egy ateista, aki kereszttel hessegeti a vámpírokat, igazán szánalmas látvány.

Jean-Claude úgy sóhajtotta el a nevemet, mintha a bőrömre lehelné:

– Anita… Mire gondolsz?

Rohadtul megnyugtató hangja volt. Legszívesebben fölnéztem volna, hogy lássam, milyen arc társul hozzá. Jean-Claude-ot láthatóan nagyon érdekelte, miért vagyok rá immunis. Valahányszor találkoztunk, minden igyekezetével próbált elbűvölni, én pedig teljes erőmből próbáltam őt figyelmen kívül hagyni. Eddig mindig én nyertem.

– Azelőtt sohasem kifogásoltad, hogy keresztet hordok.

– Akkor rendőrségi ügyben jöttél, most viszont nem.

Csak bámultam Jean-Claude mellkasát, és azon töprengtem, vajon tényleg olyan puha-e a csipke, mint ahogy kinéz. Valószínűleg nem.

– Ennyire nem bízol a saját erődben, pici halottkeltőm? Gondolod, hogy csakis ennek a nyakadban fityegő ezüstdarabnak köszönheted, hogy ellen tudsz állni nekem?

Ezt azért nem gondoltam, de azt tudtam, hogy segít. Jean-Claude a saját bevallása szerint kétszázöt éves volt. Egy vámpír hatalma két évszázad alatt sokat növekedhet. Jean-Claude arra célzott, hogy gyáva vagyok, pedig egyáltalán nem vagyok az! A nyakamhoz nyúltam, hogy levegyem a láncot. Jean-Claude hátrébb lépett, és hátat fordított nekem. A kereszt ezüstösen csillogott a tenyeremben. Egy szőke halandó nő jelent meg mellettem, adott egy bilétát, és elvette a keresztet. Egy ereklyetáros csaj!

A kereszt nélkül egyszerre alulöltözöttnek éreztem magam. Soha nem vettem le, még alváshoz és fürdéshez sem.

Jean-Claude ismét odalépett hozzám:

– Ma nem fogsz tudni ellenállni a látványnak, Anita. Valaki úgyis megbabonáz majd.

– Az kizárt! – tiltakoztam, de nagyon nehéz volt kemény csajnak lenni, és közben valakinek a mellkasát bámulni. Ahhoz igazán kellett volna a szemkontaktus, de az itt tilos volt.

Jean-Claude nevetett. A hangja érdes volt. Mintha egy vadállat dörgölőzött volna hozzám. Forróság és némi halálszag áradt belőle.

Monica karon ragadott:

– Imádni fogod. Megígérem.

– Bizony – bólintott Jean-Claude. – Ezt az éjszakát sosem felejted el.

– Ez fenyegetés? – kérdeztem.

A vámpír megint nevetett, újra ugyanaz a szörnyű hang:

– Anita, itt csupán kéjt találsz, erőszakot nem.

Monica megrángatta a karomat:

– Siessünk, mindjárt kezdődik a műsor.

– Műsor? – csodálkozott Catherine.

Nem álltam meg, hogy el ne mosolyodjak:

– Isten hozott a világ első és egyetlen vámpírsztriptízbárjában, Catherine.

– Ne viccelj!

– Cserkész becsszóra.

Magam sem tudom, miért, visszapillantottam az ajtóra. Jean-Claude csak állt ott, mozdulatlanul. Mintha nem is létezett volna. Aztán kezét az ajkához emelte. Csókot dobott nekem. A műsor elkezdődött.

4

Az asztalunk csaknem összeért a színpaddal. A helyiséget betöltötte a nevetés és az alkoholfelhő, valamint néhány színlelt sikoly, amint egy vámpír pincér feltűnt az asztalok között. A fojtott félelem szinte tapintható volt. Az a különös rémület, amit a hullámvasúton vagy a horrorfilmek alatt érzünk. A fények kialudtak. Éles sikolyok visszhangoztak a teremben. Egy pillanatnyi valós rémület. Jean-Claude hangja a sötétből érkezett:

– Üdvözlök mindenkit a Bűnös Vágyak Klubjában. Szolgálatukra. Azért vagyunk itt, hogy az önök legmerészebb álmait valóra váltsuk. – Hangja, mint az éjfél selymes suttogása. Rohadtul jól csinálta! – Soha nem képzelték még el, milyen lenne a bőrükön érezni a lélegzetemet? Az ajkamat a nyakukon. A fogak karcolását. A harapásom édes, éles fájdalmát. Szívük vadul dobog a mellkasomon. Vérük az ereimbe folyik. Megosztják magukat velem. Életet adnak nekem. Tudják, hogy nem élhetek enélkül. Önök nélkül.

Talán a sötétség intimitása okozta, mindenesetre úgy éreztem, hogy Jean-Claude hozzám szól, csakis hozzám, én vagyok az egyetlen választottja. Pedig nem így volt. A klubban minden nő ugyanazt érezte, amit én. Mindannyian a választottjai voltunk. És ebben talán több igazság volt, mint bármi másban.

– Ma esti első előadónk osztozik az álmaikban. Meg akarja tudni, milyen a legédesebb csók. Megelőzte önöket, hogy elmondhassa: csodálatos volt. – Jean-Claude várt, amíg a helyiség elcsendesült. A szívem hangosan dobogott. – Aki ma este eljött közénk… Phillip.

– Phillip! – suttogta Monica.

A közönség egy emberként sóhajtott fel, majd halk kántálás töltötte be a termet:

– Phillip, Phillip…

A morajlás körülvett minket a sötétben, akár egy ima.

A fények újra kigyúltak, mint amikor a moziban véget ér a film. A színpad közepén egy fiú állt. Fehér póló simult a felsőtestére, kidolgozott izmaira. Jóból is megárt a sok! Öltözékét fekete bőrdzseki, szűk farmer és bakancs egészítette ki. Akár az utcáról is betévedhetett volna. Sűrű barna haja épp a válláig ért.

Felcsendült a zene, mire a fiú ringatózni kezdett, alig láthatóan körözve a csípőjével. Mintha lassított felvétel lett volna, kibújt a bőrdzsekijéből, a teste szinte lüktetett a zenére. Dzsekije a színpad deszkáira csusszant. Egy pillanatra kibámult a közönségre, hogy lássuk, amit látnunk kell. Mindkét könyökhajlatát sebhelyek borították, a bőrén fehér hurkák dudorodtak.

Nagyot nyeltem. Nem tudtam biztosan, mi következik most, de fogadni mertem volna, hogy nem lesz kedvemre való.

A fiú a két kezével hátrasimította homlokából a haját. Fel-alá járkált és vonaglott a színpad szélén. Az asztalunk közelében megállt, és lenézett ránk. A nyaka úgy nézett ki, mint egy drogosé.

Látni se bírtam! Azok a szörnyű harapásnyomok és sebhelyek! Észrevettem, hogy Catherine a saját ölébe bámul. Monica kihajolt a székből, a szája félig nyitva volt.

A fiú két kézzel megragadta a fehér pólóját, amely szétszakadt, és lehámlott a testéről. A közönség sikítozott. Néhányan a nevét kiáltozták. A fiú elmosolyodott. Mosolya káprázatosan buja volt, el lehetett tőle olvadni. Sima, meztelen mellkasát fehér és rózsaszín régi és új sebhelyek borították. Tátott szájjal ültem és bámultam.

– Istenem! – suttogta Catherine.

– Ugye hogy szuper a pasas? – kérdezte Monica.

Rápillantottam. Magas gallérja félrecsúszott, leleplezve két csinos, pontszerű sebet. Meglehetősen régi sebek voltak, már hegesedtek. Jézusom!

A lüktető zene erőszakos hangzavarrá változott. A fiú teljes erőből táncolt, ringatózott, riszálta magát A bal szegycsontja fölött rongyos, kásás tömeget alkottak a sebhelyek. Összeszorult a gyomrom. Ezek szerint a szegycsontját is átharapták a vámpírok, úgy bántak vele, mint kutyák a konccal. Ezt onnan tudtam, hogy nekem is volt sok hasonló sebhelyem.

A vendégek kezében bankjegyek jelentek meg, akár eső után a gombák. Monica úgy lobogtatta a pénzét, mint egy zászlót. Nem akartam, hogy Phillip az asztalunkhoz jöjjön. Az óriási zaj miatt egészen közel kellett hajolnom Monicához:

– Kérlek szépen, ne hívd ide!

Mire ezt kimondtam, már késő volt. Sebhelyes Phillip ott állt fölöttünk a színpadon, és minket nézett, én pedig belebámultam abba a nagyon is emberi szemébe.

Aztán láttam, hogy Monica torka lüktet. Megnyalta az ajkát, a pupillája óriásira tágult. Beletömködte a pénzét Phillip alsógatyájába. Két keze sebhelyről sebhelyre rebbent, mint két zavart pillangó. Arcát a fiú hasához nyomta, és vörös rúzsnyomokat hagyva csókolgatni kezdte a sebhelyeit. Phillip eközben lassan térdre ereszkedett, Monica ajkát egyre följebb és följebb kényszerítve a mellkasán.

Amint a fiú letérdelt, Monica az arcára szorította az ajkát. Phillip félresimította haját a nyakából, mintha tudná, mit akar Monica.

Monica nyalogatni kezdte a fiú nyakán a legfrissebb sebhelyet, a nyelve pici volt, és rózsaszín, mint egy macskáé. Hallottam az akadozó sóhaját. Aztán megharapta a fiút, ajka rátapadt a sebre. Phillip fájdalmában vagy meglepetésében összerándult. Monica állkapcsa megfeszült, a torka lüktetett. A sebet szívta.

Az asztal túloldalán ülő Catherine-re néztem. Csak bámulta őket, az arca kifejezéstelenné vált a megrökönyödéstől.

A tömeg egyre jobban megvadult, mindenki üvöltözött és bankjegyeket lobogtatott. Phillip ellökte magát Monicától, és egy másik asztal felé vette az irányt. Monica előretántorodott, feje a mellére bicsaklott, két karja bénán csüngött az oldalán.

Lehet, hogy elájult? Kinyújtottam a kezem, óvatosan megérintettem a vállát, de rádöbbentem, hogy undorodom tőle.

Monica felém fordult. Szeme tompán csillogott a gyönyörtől. Ajka, miután a rúzs eltűnt róla, sápadtnak látszott. Szó sem volt ájulásról, csak még nem tért magához az iménti szexuális élményből. Elhúzódtam tőle, a nadrágomba töröltem izzadt tenyeremet.

Phillip visszament a színpadra. Már nem táncolt, csak állt mozdulatlanul. A nyakán ott éktelenkedett Monica harapásának nyoma. Ekkor megéreztem, hogy a tömeg fölött megmoccan valami. Egy nagyon öreg elme.

– Mi történik? – kérdezte Catherine.

– Nincsen semmi baj – nyugtatta Monica. Most már egyenesen ült, de még mindig félig lehunyt szemmel. Végignyalta az ajkát, és nyújtózkodott, kezét a feje fölé emelte.

Catherine felém fordult:

– Mi ez?

– Vámpír – feleltem.

Félelem sütött Catherine arcáról, de ez nem tartott sokáig. Láttam, amint a vámpír elméjének súlya alatt elenyészik a rettegése. Lassan, bambán fordult a színpadon várakozó Phillip felé.

Catherine nem volt veszélyben. Ez tömeghipnózis volt, nem ellene, és nem is tartósan.

A vámpír nem volt annyira öreg, mint Jean-Claude, sem annyira ügyes. Ahogy ott ültem, egy százéves elme ereje nehezedett rám, de nem bírt velem. Megéreztem, hogy végigmegy az asztalok közt. Azon fáradozott, hogy a szegény kis halandók biztosan ne vegyék észre. Mintegy varázsütésre akart közöttük teremni.

Nem sokszor van alkalma az embernek megélni egy ilyen élményt. A vámpírt néztem, amint a színpadhoz sétál. Az emberek elragadtatott arccal, elhomályosult tekintettel fordultak felé, és vártak. A vámpír magas volt, pofacsontja kiugró, erőteljes, a teste szoborszerűen tökéletes. Túl férfias volt ahhoz, hogy szép, és túl tökéletes ahhoz, hogy igaz legyen.

A közismert jelmezben, fekete szmokingban és fehér kesztyűben vonult az asztalok között. A mellettünk lévő asztalnál megállt, és rám bámult. A gyámoltalanul várakozó közönséget, képletesen szólva, a markában tartotta. De ott ültem én is, visszabámultam rá, bár kerültem a tekintetét.

Teste megfeszült a meglepetéstől. Semmi nem fogható ahhoz, mint amikor egy leányzó hangulatának javítása érdekében megzavarjuk egy százéves vámpír nyugalmát!

Mögé néztem, tekintetemmel Jean-Claude-ot kerestem. Engem bámult. Felé emeltem a poharamat. Köszöntésemet biccentéssel fogadta.

A magas vámpír ott állt Phillip mellett. A fiú tekintete is éppolyan üres volt, mint a többi emberé. Aztán az a valami, amit varázslatnak neveznek, hirtelen tovatűnt. A közönség a vámpír egyetlen gondolatára magához tért és felhördült. Ez tényleg varázslat volt!

Jean-Claude hangja törte meg a hirtelen támadt csendet:

– A színpadon: Robert! Fogadják sok szeretettel!

A tömeg vadul tapsolt és sikoltozott.

Catherine a többiekkel együtt tapsolt. Láthatóan neki is tetszett a dolog.

A zene ismét megváltozott, olyan hangosan lüktetett, hogy az már szinte fájt. Robert vámpír gondosan kiszámított, agresszív mozdulatokkal táncolni kezdett a zene ütemére. Két fehér kesztyűjét a vendégek közé hajította. Az egyik a lábam előtt landolt. Otthagytam.

– Vedd már fel! – súgta Monica.

Megráztam a fejem.

– Nem kell? – hajolt hozzám a szomszédos asztaltól egy nő. A lehelete whiskyszagú volt.

Megint a fejemet ráztam, mire a nő felkelt, és a kesztyű után nyúlt, de Monica megelőzte. Erre visszaült a helyére, és nagyon boldogtalannak látszott.

A vámpír közben vetkőzni kezdett, megmutatva sima, széles mellkasát. Majd az ujjbegyeire támaszkodva fekvőtámaszokat nyomott a színpadon. A közönség őrjöngött. Rám azonban nem volt nagy hatással a dolog. Tudtam, ha akarná, bármikor képes lenne fekve kinyomni egy autót. Mi ehhez képest pár fekvőtámasz?

A vámpír körbetáncolta Phillipet, aki a karját kinyújtva, kissé görnyedt háttal feléje fordult, mintha támadást várna. Körözni kezdtek. A zene elhalkult, már csak hátteret szolgáltatott a színpadi eseményekhez.

A vámpír közeledni kezdett Philliphez, ő pedig mintha megpróbált volna elmenekülni, de az hirtelen ott termett előtte, elállva az útját.

Én sem vettem észre a trükköt. A vámpír egyszerűen csak ott termett a fiú előtt! A jeges rémület minden levegőt kipréselt belőlem. Nem vettem észre a vámpír trükkjét, és mégis megtörtént!

Jean-Claude két asztallal arrébb állt. Fehér kezével köszöntésképpen felém intett.

A szemét! Belemászott a fejembe, és én nem is tudtam róla! A közönség felhördült. A színpadra néztem.

A vámpír hátracsavarta Phillip egyik karját, mindketten térdeltek. A másik kezével belemarkolt a fiú hosszú hajába, és hátrarántotta a fejét.

Phillip szeme kiguvadt a rémülettől. A vámpír nem hipnotizálta. Ébren volt! Ébren volt, és félt. Édes istenem! Phillip lihegett, mellkasa szaggatott ütemben emelkedett és süllyedt.

A vámpír kinézett a közönségre, sziszegett, szemfogai megvillantak a reflektorfényben, és ez valahogy állatiassá tette gyönyörű arcát. Vérszomját a tömeg is megérezte. Éhségétől összeszorult a gyomrom.

Nem, ebben az érzésben nem voltam hajlandó osztozni vele. Körmömet a tenyerembe vájva összpontosítottam. Az érzés elmúlt. A fájdalom segített. Szétnyitottam reszkető ujjaimat, mire négy, félhold alakú vájatot láttam, amelyek lassan megteltek vérrel. Az éhség körülöttem lüktetett, hatalmába kerítette a közönséget, de engem nem, semmi esetre sem!

Zsebkendőt szorítottam a kezemhez, igyekeztem kerülni a feltűnést.

A vámpír hátrahúzta Phillip fejét.

– Ne! – sziszegtem.

Lecsapott, fogai belemélyedtek a húsba. Phillip fölsikoltott, sikolya visszhangzott a klub falai között. A zene elhalt. Senki sem mozdult. A légy zümmögését is lehetett volna hallani.

Aztán halk, cuppogó hangok törték meg a csendet. Phillip fejhangon újra és újra felvonított.

A tömeget figyeltem. A vámpírral voltak, átérezték az éhségét, a vérszomját, érezték, ahogy zabál. Talán Phillip rémületét is átérezték, nem tudom. Én távol voltam mindettől, és örültem, hogy így van.

A vámpír fölállt, és hagyta Phillipet magatehetetlenül a színpad deszkáira zuhanni.

Akaratom ellenére felpattantam a helyemről.

A fiú szaggatottan vette a levegőt, sebhelyes háta megrázkódott, mintha a halállal küzdene. Talán így is volt.

De mégis élt!

Visszaültem a helyemre. A térdem remegett, izzadt a tenyerem, a körmeim okozta sérülésekbe lüktető fájdalom nyilallt. A fiú élt, és élvezte a helyzetet! Ha valaki ezt mondta volna nekem, nem hittem volna el. Azt gondoltam volna, hogy hazudik. Egy harapásfüggő ember! Isten úgyse, most már mindent láttam.

– Ki kér egy puszit? – szólalt meg Jean-Claude.

Szívdobbanásnyi ideig senki sem mozdult, majd itt is, ott is pénzt szorongató kezek emelkedtek a magasba. Nem sok, csak néhány. A legtöbb ember zavartnak látszott, mintha épp most ébredt volna valami rossz álomból.

Monica is pénzt lobogtatott.

Phillip továbbra is ott feküdt, ahol addig, látszott, hogy a mellkasa emelkedik és süllyed.

Robert, a vámpír odalépett Monicához, aki egy bankjegyet dugott a gatyájába. Mire ő a véres szemfogait Monica ajkához préselte. A csók hosszú volt, és mély, tapogatózó nyelvekkel. Ízlelgették egymást.

Egyszer csak a vámpír elhúzódott a lánytól, aki megpróbálta a nyakánál fogva visszatartani, a mozdulat azonban félresiklott. Aztán felém fordult. Megráztam a fejem, a tenyeremet mutattam neki. Itt nincs pénz, haver!

A vámpír felém kapott, gyorsabban, mint egy kobra. Nem volt időm gondolkozni. A székem nagy robajjal zuhant a padlóra. Én már álltam, épp csak nem ért el a vámpír. Közönséges halandó nem vette volna észre, hogy támad. A játék, ahogy mondani szokás, véget ért!

A közönség felmorajlott, mindenki megpróbált rájönni, mi történt az imént. Csak a kedves halottkeltő a szomszédból! Emberek, nem érdemes izgulni! A vámpír még mindig engem bámult.

Hirtelen ott termett mellettem Jean-Claude. Nem láttam, mikor jött.

– Jól vagy, Anita? – kérdezte.

A hangja olyan dolgokról árulkodott, amelyeket a szavaiból még csak gyanítani sem lehetett. Elsötétített szobában, hűvös takaró alatt elsuttogott ígéretekről. Lehúzott a mélybe, elringatott, mint az örvény a részeg tengerészt, és ez jó volt. Aztán dobhártyaszaggató zaj dübörgött végig az agyamon, ami kiűzte belőlem és sakkban tartotta a vámpírt.

A csipogóm szólalt meg. Pislogtam, nekitántorodtam az asztalnak.

Jean-Claude felém kapott, segíteni akart.

– Ne érj hozzám! – kiáltottam.

Jean-Claude mosolygott:

– Hát persze.

Lenyomtam a csipogóm gombját, hogy elhallgattassam. Istenem, köszönöm, hogy az övemre raktam, nem a táskámba, különben sohasem hallottam volna meg.

A bárból telefonáltam. A rendőrség a szakértői véleményemet kérte a Hillcrest temetőben. Ezek szerint a szabad estémen is dolgoznom kell. Hurrá, de tényleg!

Felajánlottam Catherine-nek, hogy elviszem, de ő maradni akart. Mondhat bárki bármit a vámpírokról, valóban érdekesek. A vérivás meg az éjszakázás is benne van a munkaköri leírásukban. Megígértem Catherine-nek, hogy visszajövök érte, és hazaviszem. Aztán visszaszereztem a keresztemet az ereklyetáros lánytól, és a blúzom alá csúsztattam.

– Kis halottkeltőm, majdnem elkaptalak! – közölte Jean-Claude az ajtóban.

Az arcára pillantottam, majd gyorsan lesütöttem a szemem.

– A majdnem az nem számít, te vérszívó strici!

Jean-Claude hátravetett fejjel nevetett. Nevetése elkísért az éjszakában, a bőrömön éreztem, bársonyos volt.

5

A koporsó az oldalán feküdt. Fehér karmolások szántották végig a fekete politúrt. A világoskék műselyem bélést összehasogatták és felszedték. Tisztán látszott egy véres kéznyom, akár emberé is lehetett volna. A régebbi hullából mindössze egy cafatokra tépett barna öltöny, egy csontig leszopogatott ujjperc és egy darabka fejbőr maradt meg. A pasas valaha szőke volt.

A másik hulla úgy másfél méterrel arrébb hevert. A krapek ruháját szétszaggatták, a mellkasát feltépték, a bordái ripityára törve, akár a tojáshéj. Belső szerveinek többsége hiányzott, így a kivájt törzse miatt úgy nézett ki, mint egy darab odvas fa. Csak az arca volt érintetlen. Színtelen szeme hihetetlenül elkerekedve bámult a nyári csillagokra.

Örültem, hogy sötét van. Jól látok éjjel, de a sötétség elnyeli a színeket. A vér is fekete volt. A férfi teste beleveszett a fák árnyékába. Nem kellett látnom, hacsak nem mentem egészen közel hozzá. Odamentem. Egészen közel. Méretet vettem a harapásokról a mérőszalagommal. Kis gumikesztyűm segítségével végigtúrtam a hullát, nyomok után kutatva, de nem voltak nyomok.

Azt csinálhattam a tett színhelyén, amit csak akartam. Már videóra vették és le is fotózták az összes lehetséges szögből. Mindig én voltam az utolsó „szakértő”, akit a helyszínre hívtak. A mentős arra várt, hogy amint elkészülök, elszállíthassa a hullákat.

Már majdnem kész voltam. Tudtam, mi ölte meg a pasast. Ghoul. A keresést leszűkítettem az élőholtak egyik fajára. Ezt a bűnügyi halottkém is megmondhatta volna.

Kezdtem beleizzadni az overallba, amit a ruházatom megóvása érdekében húztam magamra. Eredetileg a vámpírok megcövekelésére tartogattam, de aztán elkezdtem használni a helyszíneléseken is. Mindkét térdét és a szárait is végig fekete foltok szennyezték. Ilyen sok vér volt a fűben. Istenem, köszönöm, hogy ezt nem kellett világos nappal látnom!

Nem tudom, miért néz ki rosszabbul az ilyesmi napfényben, de nagyobb valószínűséggel álmodom nappali helyszínekről. Olyankor a vér mindig nagyon barna és sűrű, az éjszaka azonban meglágyítja, valószerűtlenné teszi. Ezt nagyra értékeltem.

Lehúztam a cipzárt, engedtem, hogy az overall szétnyíljon a ruhám fölött. A szél nekem feszült, csodásan hűvös volt. A levegőben esőillat terjengett. Újabb zivatar közeledett.

A sárga rendőrségi szalag a fatörzsek köré csavarodott, a bokrok közé feszült. Egy sárga hurok egy kőangyal lábát fonta körül. A szalag csapkodott, suhogott a feltámadó szélben. Rudolf Storr őrmester fölemelte és átbújt alatta.

Két méter magas volt, a teste akár egy pankrátoré. Fürge, hosszú léptekkel közlekedett. Fekete lenyírt haja csupaszon hagyta a fülét. Ő vezette a legújabb akciócsoportot, a „szellemirtókat”. Hivatalosan úgy nevezték őket, hogy a Regionális Természetfeletti Esetek Kirendeltsége, RTEK, vagyis Retek. Ők foglalkoztak minden természetfeletti dologgal kapcsolatos bűnüggyel. Ez éppenséggel nem számított előrelépésnek Dolph karrierjében. Willie McCoynak igaza volt: az akciócsoport kelletlen kísérlet volt a sajtó és a liberálisok kiengesztelésére.

Dolph visszapofázott valakinek, különben nem került volna ide. De Dolph elhatározta, hogy a lehető legjobban fogja végezni a munkáját. Olyan volt, mint egy természeti erő. Nem ordítozott, egyszerűen csak jelen volt, és minden működött.

– Háát – mondta Dolph. Ez volt ő, a szófosó.

– Ghoultámadás történt.

– És?

Vállat vontam:

– És ebben a temetőben nincsenek ghoulok.

Dolph rám nézett, gondosan semlegesített arckifejezéssel. Ez jól ment neki, nem szerette befolyásolni az embereket.

– De most mondtad, hogy ghoultámadás volt!

– Igen, de valahonnan a temetőn kívülről jöhettek.

– És?

– Nem találkoztam még olyan ghoullal, amely ilyen messze merészkedett volna a saját temetőjétől. – Figyeltem, hogy vajon érti-e, amit mondok.

– Mesélj nekem a ghoulokról, Anita – kérte, és már elő is vette a jegyzetfüzetét, készenlétben tartotta a tollát.

– Ez a temető még mindig megszentelt földnek számít. A ghoulok által fertőzött temetők általában nagyon régiek, vagy sámán-, illetve sátánista szertartásokat végeznek bennük. A gonosz, mondhatni, felhasználja a szentséget, amíg csak a föld kárhozatossá nem válik. Amikor ez megtörtént, a ghoulok vagy beköltöznek, vagy kikelnek a sírjukból. Senki nem tudja pontosan, mi az igazság.

– Várj csak, hogy érted azt, hogy senki nem tudja?

– Szó szerint: valóban senki sem tudja.

Dolph összeráncolta a homlokát, fejcsóválva tanulmányozta a jegyzeteit.

– Ezt az egészet elmagyarázhatnád…

– A vámpírokat a többi vámpír csinálja. A zombikat egy halottkeltő vagy egy sámán támasztja fel a sírból. A ghoulok, amennyire mi tudjuk, egyszerűen csak maguktól kimásznak a sírjukból. Egyes elméletek szerint a nagyon gonosz emberekből lesz ghoul. Én ezt nem veszem be. Egy ideig azt gondolták, hogy bármely ember, akit megharap egy természetfeletti lény, vérfarkas, vámpír, akármi, ghoullá változik. De láttak már teljesen kiürült temetőket, ahol minden halott ghoul volt. Az lehetetlen, hogy mindegyiket természetfeletti erők támadták meg életében.

– Rendben, tehát nem tudjuk, honnan jönnek a ghoulok. Mi az, amit tudunk?

– A ghoulok a zombikkal ellentétben nem rothadnak el. Megmarad a testük, körülbelül úgy, ahogy a vámpíroké is. Intelligensebbek az állatoknál, de nem sokkal. Gyávák, és nem támadnak emberre, hacsak nem sebesült vagy eszméletlen az illető.

– Márpedig a temetőőrt megtámadták, az holtbiztos.

– Leüthették valahogyan.

– Hogyan?

– Valaki kiüthette őt.

– És ez mennyire valószínű?

– Nem nagyon. A ghoulok nem dolgoznak együtt emberekkel, sem más élőhalottal. A zombik teljesítik a parancsokat, a vámpírok a maguk feje után mennek. A ghoulok olyanok, mint a falkába verődő állatok, mondjuk, a farkasok, de sokkal veszélyesebbek. Nem értik meg, mit jelent együtt dolgozni valakivel. Ha nem ghoul vagy, akkor kaja vagy valami, ami elől el kell bújni.

– Akkor mi történhetett itt?

– Dolph, ezek a ghoulok jókora távot tettek meg, míg el nem érték ezt a temetőt. Több kilométeres körzetben nincs másik. A ghoulok így nem szoktak utazni. Úgyhogy talán, esetleg megtámadhatták a gondnokot, amikor el akarta őket ijeszteni. El kellett volna futniuk előle, talán nem futottak el.

– Nem lehetett valaki vagy valami, ami ghoulnak tettette magát?

– Talán, bár kétlem. Akárki is tette, azt a pasast felfalták. Egy ember képes lehet ilyesmire, de nem lenne képes így széttépni a testet. Egyszerűen nem elég erős hozzá.

– Vámpírok?

– A vámpírok nem esznek húst.

– Zombik?

– Lehet. Ritkán, de előfordul, hogy kicsit bekattannak, és rátámadnak az emberekre. Úgy tűnik, sóvárognak a hús után. Ha nem jutnak hozzá, rothadni kezdenek.

– Azt hittem, a zombik eleve rothadtak.

– A húsevő zombi a normálisnál sokkal tovább bírja. Például ott van annak a nőnek az esete, aki három év után még mindig embernek néz ki.

– Csak úgy hagyják mászkálni és embert enni?

Elmosolyodtam:

– Nyers húst adnak neki. Úgy emlékszem, a cikkben azt írták, a bárányhúst részesítette előnyben.

– Milyen cikkben?

– Minden szakmának megvan a maga szaklapja, Dolph.

– És ennek a lapnak mi a neve?

Vállat vontam:

– A Halottkeltő, mi más?

Dolph is elmosolyodott:

– Oké. Mennyire valószínű, hogy zombik tették?

– Nem nagyon. Ők nem járnak falkában, hacsak nem utasítják rá őket.

– Még a… – Dolph a jegyzeteire pillantott – még a húsevő zombik sem?

– Csak három ilyen esetről tudunk. Mindhárom esetben magányos vadászról volt szó.

– Vagyis: húsevő zombik vagy újfajta ghoulok. Ennyi?

Bólintottam:

– Igen.

– Oké, akkor kösz. Ne haragudj, hogy megzavartam a szabad estédet. – Dolph becsukta a füzetét, és elvigyorodott. – A titkárotok azt mondta, leánybúcsún vagy. – Gyanakodva nézett rám. – Ajjaj…

– Dolph, ne fárassz!

– Álmomban se tennék ilyet!

– Na jó – mondtam. – Ha már nincs tovább szükséged rám, elindulok vissza.

– Végeztünk. Egyelőre. Ha bármi más eszedbe jut, hívj fel.

– Úgy lesz.

Visszasétáltam a kocsimhoz. A véres gumikesztyűt bedobtam a csomagtartó hátuljában tárolt szemeteszsákba. Az overallt, némi latolgatás után, összehajtogatva a tetejére raktam. Talán még egyszer fel tudom majd venni.

– Aztán vigyázz magadra, Anita. Nehogy összeszedj valamit! – kiáltott utánam Dolph.

A csapat többi tagja integetett, és kórusban skandálták:

– Imááádunk!

– Hagyjatok lógva!

– Ha tudtam volna, hogy szereted a pasikat talpig pöcsben, csinálhattunk volna közösen valamit – szólt oda egyikük.

– Zerbrowski – mondtam –, a te cuccodat nem akarom látni!

Kitört a röhögés, és valaki nyakon ragadta Zerbrowskit:

– Telibe talált a csaj… Add föl, úgyis mindig telibe talál!

Beszálltam az autómba, a pasik még mindig röhögtek. Valaki felajánlotta, hogy a „szexrabszolgám” lesz. Valószínűleg Zerbrowski volt az.

6

Kevéssel éjfél után értem vissza a Bűnös Vágyakhoz. Jean-Claude a lépcső aljánál várt. A falnak támaszkodott, meg se moccant. Ha lélegzett is, én nem vettem észre. A szél meglengette ingén a csipkét, és sima, sápadt arcába fújt egy fekete hajfürtöt.

– Idegen személyek vérétől bűzlesz, ma petite.

Édesen rámosolyogtam:

– Egyetlen ismerősöd sem volt köztük.

A vámpír mély, sötét tónusú, elfojtott haraggal teli hangja jeges fuvallatként siklott végig a bőrömön:

– Vámpírt öltél, kis halottkeltőm?

– Nem – suttogtam rekedten. Soha nem hallottam még Jean-Claude-ot így beszélni.

– A vámpírok úgy hívnak téged: a Hóhér. Tudtad?

– Igen.

Jean-Claude nem tett semmit, hogy megfélemlítsen, mégis, abban a pillanatban semmilyen kényszer hatására nem lettem volna képes továbbmenni. Mintha befalazták volna a bejáratot.

– Hány gyilkosság van a rovásodon? – kérdezte.

Nem tetszett a kérdés, mert tudtam, hogy nem vezet semmi jóra. Ismertem valamikor egy vámpírmestert, aki tényleg képes volt kiszagolni a hazugságot. Nem értettem Jean-Claude indulatát, de nem állt szándékomban hazudni neki.

– Tizennégy – válaszoltam.

– És te nevezel minket gyilkosnak?

Csak bámultam rá, nem tudtam, mit akar tőlem hallani.

Buzz, a vámpír jött le a lépcsőn. Jean-Claude-ra bámult, aztán rám, majd vaskos karját keresztbe fonva a mellkasa előtt elfoglalta őrhelyét a bejárat mellett.

Jean-Claude megkérdezte:

– Jót pihentél?

– Igenis, gazdám, köszönöm.

A vámpírmester mosolygott:

– Már mondtam neked, Buzz, hogy ne hívjál gazdának!

– Igenis, g… g… Jean-Claude.

Jean-Claude ismét hallatta csodás, ellenállhatatlan nevetését:

– Na gyere, Anita, kerüljünk beljebb, ott melegebb van.

Legalább negyven fok volt az utcán. Fogalmam se volt, mire célzott az imént. Azt sem értettem, miről volt szó az előbbi pár percben.

Jean-Claude fölment a lépcsőn. Néztem, ahogy eltűnik odabent. Az ajtót bámulva álltam, és nem akartam bemenni. Valami baj lehetett, csak azt nem tudtam, micsoda.

– Bemész? – kérdezte Buzz. – Nem hiszem, hogy be akarsz menni csak azért, hogy megkérd Monicát és a vörös nőt, aki vele van, hogy jöjjenek ki. – Elmosolyodott, a szemfogai villogtak. A friss hullák jellemzője, hogy mindenütt villognak a szemfogaikkal. Tetszik nekik, hogy ez olyan sokkoló. – Nem mehetek el a helyemről. Csak szünetet tartottam.

– Gondoltam, hogy valami ilyesmit fogsz mondani – jegyeztem meg.

Buzz rám vigyorgott.

Beléptem a félhomályos klubhelyiségbe. Az ereklyetáros lány már várt rám a bejáratnál. Odaadtam a keresztemet, ő meg adott nekem egy bilétát. Nem volt jó üzlet. Jean-Claude-ot sehol sem láttam.

Catherine tágra nyílt szemmel, gyermeki arckifejezéssel, mozdulatlanul állt a színpadon. Mintha csak aludt volna. Hosszú, rézszínű haja csillogott a reflektorfényben. Rögtön láttam, hogy mély transzban van.

– Catherine – suttogtam, és megindultam felé. Monica az asztalunknál ült, és engem bámult. Borzalmas, mindentudó mosoly ült az arcán.