Bella Black

Vérbeli Nyomozók

VII.

Összeomlás

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Bella Black

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB:978-963-634-112-1

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Ⅰ. Fejezet

Eszter annyira aggódott Emmáért, akit a sógorai akartak megölni, hogy figyelmetlenné válva egyedül maradt az üres utcán. Dávid nagyon jól mérte fel a helyzetet és lecsapott rá, elkábította. A nő kiváló reflexeinek hála, még időben rájött, hogy hibázott és próbált nem levegőt venni. Tudta, valamennyit belélegzett a szerből, és csak remélte, nem annyit, hogy az ágyhoz tudja bilincselni.

Mikor magához tért, az óráját ellenőrizve megnyugodott, hogy csupán tizenkét percig volt eszméletlen, és még mindig egy kocsi csomagtartójában feküdt. A keze nem volt összekötve, Dávid talán arra számított, hogy ki lesz ütve egy ideig. Nem csapott zajt, nem akarta elárulni magát, hogy eszméleténél van, és mindenekelőtt igyekezett nem pánikba esni. Gyorsan leellenőrizte a ruháját, majd az övét. Be volt kapcsolva, nem tett vele semmit, még. A telefonját elvette, viszont a cipője még rajta volt, amiben a Robi által adott nyomkövető lapult, és csak bízni tudott benne, hogy elég erős lesz a harchoz. A pisztolyát nem találta, és nem is állt szándékában kideríteni, hogy Dávid tudja-e használni vagy sem. Újabb tíz perc telt el, közel jártak a házhoz, amire korábban talált rá Dávidot követve, majd megállt az autó, és nem sokkal később megint elindult. Beállt a garázsba. Eszter becsukta a szemét, és elengedte magát. Hallotta, ahogy nyílik a csomagtartó teteje, és a szemhéján keresztül is látta a fényt. Óriási kényszert érzett, hogy a férfi szemébe nézzen, de rengeteg múlt a megfelelő időzítésen, ezért semmit sem tett, még akkor sem, amikor érezte Dávid kezét, amint végigsimított a lábán, majd ölbevette. A kórházban Zalán Esztert kereste, de miután kétszer körbefutotta az épületet és nem találta, azonnal Viktort hívta.

– Nincs itt a Főnök, egyedül maradt a terepen. Úgy volt, hogy idejön – hadarta idegesen, érezte, hogy baj van.

– Köszönöm, hogy szóltál, megkeresem.

Viktor, amint bontotta a hívást, Áront tárcsázta, majd rögtön utána Balázst, és megegyeztek, hogy annál a háznál találkoznak, aminek a címét Esztertől kapták. Bele se mert gondolni, hogy nem oda viszi a nőt. Dávid eközben a házba vitte, és a fülébe suttogott:

– Mondtam, hogy az enyém leszel cicám! Már csak pár perc, és együtt leszünk.

Letette az ágyra, azonban mielőtt meg tudta volna bilincselni, Eszter gyomron rúgta, amitől Dávid hitetlenkedve hanyatt esett. A derekára volt csatolva a fegyver, amit a nő kihasználva a pillanatot elvett, és a nappaliba sietett. Úgy tett, mint, aki menekülni akar, de a bejárati ajtó zárva volt.

– Senki sem ment meg, egyedül vagy.

– Mindjárt itt lesznek, azonban nélkülük is elbánok veled.

– Te? – nevetett. – Soha nem voltál képes megvédeni magad tőlem. Most sem fog menni.

– De igen! – szívta fel magát Eszter.

Dávid ütött először az arcát célozva, amit a nő kivédett, és a jobb öklével a férfi bordáiba vágott.

– Te ribanc! Ezt megbánod!

Dávid nekilendült, megforgatta, és szemből a falhoz vágta, amitől Eszter feje a falba csapódott, és hirtelen forogni kezdett vele a szoba. A férfi hátulról átfogta a derekát és a nyakát, ekkor törte be az ajtót Viktor és Balázs, Eszter hallotta mögöttük Áron hangját is. Oldalra pillantva látta, hogy nem mozdulnak, csupán Viktor bólintott, mire Eszter is. Lehajtotta a fejét, ezután hirtelen hátracsapva keményen ütközött Dávid fejével, közvetlenül a szeme alatt. A szabad kezével a férfi gyomrába könyökölt, így kiszabadult a fogásból.

Végre szemtől szemben állt vele, egyenlő esélyekkel indulva a harcban, amit eltökélten meg akart nyerni. Az évek alatt benne lappangó harag, félelem és szégyen utat tört magának óriási adrenalin löketet adva neki.

– Ezekkel a testőrökkel se mész sokra – vicsorogta Dávid a szemét le sem véve Eszterről. – Itt foglak előttük megdugni! Lehet, hogy utána ők is beszállnak.

– Többet nem érsz hozzám!

Újra eltalálta Dávidot az oldalán, és térden rúgva a földre kényszerítette. A férfi magára rántotta, így Eszter keményen a földnek csapódott a jobb térdére helyezve a testsúlyát, ami korábban sérült, ezért a fájdalom egészen a gerincéig hatolt. A férfi csípője felett térdelve semmi más nem járt a fejében csak a bosszú, kétszer arcon vágta, mire Dávid két oldalról elkapva a derekát durván magára rántotta.

– Tudom, hogy így szereted! – fröcsögte a szavakat Dávid, miközben újra meg újra feldobta a csípőjét.

Eszter lefagyott egy percre, erre nem számított, a múlt keserű epeként marta a torkát. Áron ismét elindult, most Balázs tartotta vissza és a fejét rázta.

– Gyerünk, Gyönyörűm! Képes vagy megvédeni magad! Én bízok benned! Sikerülni fog!

Viktor szavai hozták vissza a nőt a jelenbe, mialatt Dávid még egyszer hozzáütötte a csípőjét. Eszter erőtlenül ököllel az oldalába csapott, a férfi válaszul mosolyogva forgatta maga alá. A pánikroham a semmiből tört rá, ismét Dávid alatt feküdt, bár már közel sem védtelen, viszont rémült igen, ezért az egyetlen olyan dolgot tette, ami képes ebben a helyzetben is megnyugtatni. Szemeivel Viktort kereste.

– Szeretlek! Meg tudod csinálni! – mondta Viktor bátorítóan, mert csak erre volt szüksége.

Eszter ismét bólintott, majd a jobb lábát a levegőbe emelte és teljes erejével Dávid hátába vágta a cipő sarkát. A férfi felordított, és végső elkeseredésében az öklét a nő oldalába vágta. Eszter fájdalma már elviselhetetlenné vált, és minden levegővételért meg kellett küzdenie, mégis felszívta magát, majd megint megrúgta Dávidot, aki lemászott róla, és talpra küzdötte magát. Eszter is felállt, és egy jól irányzott jobb egyenessel teljesen kiütötte. Meg mert volna esküdni, hallotta a csont repedését, de hogy a kezében vagy Dávid állában, már nem tudta. Zihálva nézte a lábai előtt eszméletlenül heverő férfit, és hosszú évek után most először érezte magát erősnek.

– Büszke vagyok rád! – zökkentette ki Viktor. – Tudtam, hogy képes vagy rá!

– Sikerült, vége van – mondta Balázs.

Eszter Viktorhoz sétált, bár alig állt a lábán. Szorosan átölelték egymást, a nő mit sem törődött most a többiekkel, azt tette, amit a szíve és a lelke is akart. Áron és Balázs leesett állal figyelték az összeölelkező párt a fejükben magyarázatot keresve.

– Ne szoríts annyira! – nevetett Eszter. – Fáj az oldalam.

– Sajnálom – lazított az ölelésén Viktor. – Annyira hiányoztál!

A nő hátatfordítva Balázséknak csókolta meg Viktort röviden, de elég édesen, hogy a férfi többet akarjon.

– Te is nekem! – suttogta elhúzódva.

– Csak színjáték volt – értette meg Balázs.

Közben megérkeztek Zalánék is, akiket Áron erősítésnek hívott, mert tudta, hogy bennük Eszter maradéktalanul megbízik.

– Kórházba kell menned – mondta Viktor.

– Először vizsgáljuk át a házat, nem akarok semmi meglepetést. Utána bemegyek, ígérem. Várj meg kint – felelte Eszter kimerülten.

– Tényleg, fel vagyok függesztve.

– Hivatalosan visszaveszlek – szólt közbe Áron. – Neked tényleg kint kell várnod, Balázs.

– Nem kell, maradok felfüggesztve – mosolygott Viktor. – Balázzsal kint megvárunk.

– Zalán, vigyék be, és el ne felejtsék ismertetni a jogait.

– Igenis, Főnök! Nagyon szép volt!

– Köszönöm! Menjünk, nézzünk szét. Robi?

– Azt üzeni, hogy jön, amint tud – szólt vissza az ajtóból Lajos.

Áronnal kettesben kezdték el a házkutatást, pár percen belül a helyszínelők is csatlakoztak a munkához, akik korábban az otthonukban kerestek nyomokat. Miközben mindent lefényképeztek a szobában, aminek a fala Eszter képeivel volt tele, újabb fotókat találtak.

– Főnök! – szólt az egyik helyszínelő.

– Igen?

– Ezeket is be kell vinnünk.

Eszter belenézett a borítékba, amelyben fényképek voltak, némelyiken Viktorral az őrs előtt vagy a házuk teraszán csókolózik, és ezek voltak a kevésbé kínosak. Mindegyik képre ráírta, hogy ribanc.

– Legalább meg lesz a jó hírem a kapitányságon – felelte Eszter megszégyenülve. – Találtak más bizonyítékot?

– Meg vannak a felvételek a lehallgatásokról. Rengeteg fényképet, sőt ruhákat is találtunk, illetve fehérneműket. Meg persze a videó, amit maguk készítettek, amin beismeri az emberrablást és a nyilvánvaló szándékot is. Most nem ússza meg.

– Köszönöm szépen!

– Főnök, maga oldotta meg a helyzetet! Büszke lehet magára, mert mi azok vagyunk!

– Köszönöm szépen! Öröm magukkal dolgozni! Nagyon jó munkát végeznek.

Őszintén beszélt, imádott Tiborral és a csapatával dolgozni, mert mind szakszerűen végezték a munkájukat, miközben emberségesek maradtak. Ettől függetlenül a szoba közepén állva figyelte, amint egyesével szedik le a fotóit a falakról. Vége van, ő győzött!

– Eszter, szerintem mehetünk – szólt Áron. – Én visszamegyek Robival, te meg menj a kórházba.

– Igenis.

– Kikísérlek – mondta Robi. – Úgyis beszélnem kell veled.

– Ajaj – sóhajtott fel Eszter, de meg is bánta, ahogy a bordái megmozdultak.

– Örülök, hogy semmi bajod nem esett – közölte a férfi, és fittyet hányva Eszter örökös távolságtartására magához ölelte.

– Ne ilyen erősen, a bordáim – nyögte a nő fájdalmasan.

– Ne haragudj! – eresztette el, és a szemébe nézett, amit az utóbbi időben túl sokszor látott kimerültnek. – Másrészt, akkor nem is szakítottatok?

– Nem. Gyertek át este, és elmondjuk mindenkinek egyszerre.

Esztert az autó felé sétálva Viktor már kitárt karral várta, ő pedig szorosan hozzásimult. A kórházba vezető úton nem beszéltek, a nő nagyon fáradt volt, csak fogták egymás kezét.

– Már megint? – kérdezte Csaba a kórterembe lépve.

– Muszáj volt – védekezett Eszter rögtön, mert gyűlölte a kórházakat. – Képek is kellenek a feljelentéshez.

– Akkor hívom Andit – vette elő a telefonját Csaba.

– Kezdem azt hinni, csak egy kifogás vagyok, hogy minél többször láthasd – somolygott Eszter.

– Nagyon jó, nyomozó! – nevettek mind.

– Megint itt? – kérdezte Andi, amint belépett.

Nem tudta leplezni az ijedtségét, mondjuk az Eszter arcán lévő vörös folt nem sok okot adott a nyugalomra.

– Véletlenül nem vagytok ti házasok? – ütötte el Eszter viccel a helyzet komolyságát.

– De azok vagyunk – válaszolt Andi, mielőtt visszatért volna a komolysága. – Eszter, komolyan, mi történt?

– Verekedtem, és képekre van szükségem. Meg a hivatalos jelentésetekre. Viktor, kint megvársz?

– Persze.

Megvárta, amíg a férfi kiment, és levette a pólóját. Önmaga számára is sokkoló volt a látvány, és ezt Viktornak kettesben szeretné megmutatni.

– Jézusom! Eszter, mi a fene történt veled? A hátad! – kiáltott fel Andi döbbenten.

– Kék?

– Egyáltalán nem vicces.

– Tudom, csak csinálj képeket. Pár napja nekilöktek egy autónak, utána egy falnak. Ma pedig a verekedés. Egyébként, minden meglátszik a bőrömön, gondolom, mert vékony.

Pár perccel később már készen is voltak a fényképek Eszter sérüléseiről, valamint túlestek a vizsgálatokon is. A bordái, a térdei zúzódtak, ahogy az arca is, mégis fáradt mosollyal az arcán hallgatta az aggodalmaskodó orvosai tanácsát, miszerint pihenjen. Nem is igazán vágyott most másra.

Viktorral a büfében vettek két kávét, és az autó előtt megálltak. Eszter letette a két poharat az autó tetejére, és átkarolta a férfi nyakát, finoman magához húzta, és megcsókolta.

– Tudod, nagyon hiányoztál! – mondta Eszter.

– Te is nekem! Balázs azt mondta, kitúrtad a kanapéról – nevetett.

– Igen – Viktornak dőlt. – Nem tudok nélküled aludni a hálóban. Menjünk, mert nagyon fáradt vagyok. Beszélnem kell még Lolóval, és remélem a többiek is ott lesznek egy órán belül.

– Csókolj meg, és utána hazaviszlek.

– Ez zsarolás!

– Nem, csak motiváció!

– Te akartad – vigyorgott rá a nő, majd úgy csókolta meg Viktort, mintha az élete múlna rajta. – Megfelel? – kérdezte, miközben az ajkaik még összeértek.

– Szeretlek!

– Én is szeretlek!

A konyhában telepedtek le, Lolón, Dián és Tomin kívül mindenki ott volt, aki Eszter számára fontos Viki, Robi, Áron, Balázs és Viktor.

– Honnan kezdjük? – kérdezte Eszter, és leült az asztalhoz.

– Az elejétől – vágta rá Áron.

– Tényleg – forgatta a szemét és belekezdett. – Szóval tudtuk, azt akarja elérni, hogy egyedül maradjak, védtelenül. Arra számított, hogy én fogok elköltözni, és így könnyebben elkaphat.

– Ezért úgy döntöttünk, hogy Eszter marad Balázzsal és Áronnal, míg én elköltözök.

– Oké, és ezt mikor beszéltétek meg? – kérdezte Áron, mert ő nagyon jól emlékezett arra a beszélgetésre és biztos volt benne, hogy ilyesmiről szó sem volt.

– Szombaton itt a konyhában, bár igazából nem beszéltünk. Csak láttuk egymás szemében, hogy mit kell tennünk – válaszolta Viktor komolyan. – Éreztem abból, ahogyan rám nézett. Nem akartam, hogy baja essen, de tisztában voltam vele, egyedül kell megtennie.

– Ne szívasd őket! Abból jött rá, amit mondtam – nevetett fel Eszter, majd az oldalához kapott.

– Az enyém romantikusabb volt. De igen. Ahogy mondta, tudtam, mit akar, bár a szeme is ugyanezt mondta. Gyönyörű szép szemei vannak – vigyorgott rá, Eszter pedig elpirult.

– Ezért adott egy nyomkövetőt, így mindig tudta, hogy hol vagyok – folytatta Eszter.

– Hogy beszéltetek? – tudakolta Balázs.

Felnevettek.

– Leveleztünk. Kellett egy másik terv, ugyanis a két nyomkövető, amit Dávidra raktam, egymástól függetlenül mozgott. Így mikor felfüggesztettem Viktort, ő követte Dávidot, és kiderült, hogy nincs társa. A csomagokat a futárszolgálat szállította egy másik szállodába.

– Balázs mesélt a hívásokról, nagyon rossz lehetett – jegyezte meg Viktor Esztert ölelve.

– Csak amíg aludni próbáltam – felelte halkan. – Azt hiszem, két éjszaka után feladtam, és meg sem próbálkoztam vele.

– Túlélő mód? – kérdezte Viktor.

– Nem volt más lehetőségem – csóválta meg a fejét. – Tudtam, hogy csak nyomást akart gyakorolni rám.

– Tudom – puszilta meg Eszter fejét, és visszafordult a többiek felé, akik vidáman figyelték őket. – Szóval ennyi. Nem szakítottunk soha, hogy hagyhatnám el életem szerelmét?

– Tényleg ennyi, tudtam, hogy ha Viktor a közelemben marad, akkor nem fog támadni – zárta le Eszter is. – Köszönöm szépen mindannyiótoknak.

Miután Balázs kivételével mind elmentek, Eszternek még maradt egy halaszthatatlan dolga, mielőtt nyugodt szívvel aludna.

– A terembe? – vetette fel Viktor ismerve Esztert.

– Igen, beszélnem kell vele.

– Balázs?

– Nem, köszi. Inkább alszok egy jót.

Eszter habár már neki is köszönetet mondott, újra megtette, mert egyedül Balázs tudja, hogy mit érzett abban a pillanatban, amikor legyőzte Dávidot.

– Mindent köszönök! – ölelte át hálásan.

– Mindig is akartam egy kishúgot – mormolta Balázs elérzékenyülve, Eszter sikere úgy hatott rá, mint annak idején a sajátja. – Bár abba nem gondoltam bele, hogy ennyi baj lesz vele – tette hozzá vigyorogva.

Viktorral kettesben lassú tempót diktálva futottak el az edzőteremig, ahol most is Noel állt a pult mögött. Köszönés után Viktor magukra hagyta őket és a terem túlsó végében lógó bokszzsákhoz lépett.

– Beszélhetünk?

– Persze, Eszter.

A nő úgy lépett hátra, mint akit pofon vágtak, hiszen Noel sosem szólította az igazi nevén.

– Eszter? – kérdezett vissza.

A hűvös hangnem, és az, hogy így hívta, elgondolkodtatta, majd meglátta a repülőjegyet a pulton.

– Mikor?

– Három nap múlva.

– Miért? – döbbent meg Eszter.

– Mit miért? – értetlenkedett Noel.

– Miattam?

– Ne csináld ezt.

– Miattam. Haragszol rám vagy bűntudatod van? – tette fel a kérdést egyenesen a nő, mire Noel megrázta a fejét. – Szóval bűntudat. Nem a te hibád volt, téged is bedrogozott.

– Azért mentem veled, hogy megvédjelek, de csődöt mondtam ismét, mellőlem vitt el.

– Most már meg tudtam védeni magam vele szemben – próbálkozott Eszter.

Amilyen bosszantónak tartotta az elején Noelt, úgy kedvelte meg egyre jobban, míg végül a bizalmába fogadta és barátjaként szerette. Pontosan ezért esett ilyen rosszul a férfi visszakozása.

– Nem lehetek a barátod, még egyszer nem tudnám elviselni. Jobb lesz nekünk egymástól távol.

– Rendben, legyen – bólintott a nő keserűen, mert tényleg megkedvelte. – Csak, tudod mit nem értek? Amikor először sétáltam be azon az ajtón, akkor te miért nem értetted meg, hogy hagyj békén? Tudtam, hogy ez lesz a vége. Jó utat! Vigyázz magadra!

Viktor megérezte, hogy Eszter felé tart, megfordulva puszit adott az arcára és hazáig sétáltak.

– Elmegy. Miattam – bukott ki a nőből.

– Nem mindenki bírja ezt a munkát, Eszter.

– Akkor miért csinálta ezt az egészet? Miért kellett a közelembe férkőznie?

– Mert akkor és ott egymás barátságára volt szükségetek.

– Akkor sem igazságos!

Az út végét csendben tették meg, és a házba lépve a hálószoba felé indultak, ahol egy újabb nehéz beszélgetés várt rájuk.

– Mutatnom kell valamit, és tudom, hogy nem fog tetszeni – törte meg a csendet Eszter.

– Miattam nem kell szoronganod, tudom, hogy egy sérülés lesz.

– Kicsit több annál, azonban veled akarok forró fürdőt venni, úgyhogy így is-úgy is látni fogod.

Levette a felsőjét és megfordult, Viktornak háttal.

– Úristen! Ez… ezt mikor? Fáj? – dadogott összevissza Viktor Eszter hátát nézve.

– Pár napja, és már nem fáj. Viszont tudnom kell, hogy így is rendben vagyunk?

– Persze! Senki sem állhat közénk – jelentette ki a karjaiba zárva.

– Viktor, sajnálom. Tudom, nagyon nehéz volt neked.

– Neked meg annál is nehezebb volt. De most már itt vagy! – megpuszilta a homlokát.

– Köszönöm szépen, hogy mellettem álltál és biztattál!

– Semmiség.

– Nem, nekem mindent jelentett.

– Nagyon büszke vagyok rád! És nem zavarnak a zúzódásaid, csak aggódok, hogy ne okozzak fájdalmat.

– Akkor egyedül megyek fürödni.

Eszter mosolyogva sétált a fürdőbe, de Viktor hátulról felkapta és megforgatta.

– Arról szó sem lehet – mosolygott, miközben visszavitte a hálóba. – Majd én elkészítem a fürdőt.

– Rendben – bólintott a nő.

– Utána maratoni alvás? – lesett ki a fürdőből, miután megnyitotta a vizet. A nő a hálószobai tükörben nézte magát. – Eszter! Min gondolkodsz?

– Andi nem kérte, hogy álljak mérlegre – felelte szomorúan.

– És ez mit jelent? – ráncolta a szemöldökét, mert nagyon is jól tudta.

– Azt, hogy nem vesztegethetem el az időmet – most mondta ki először hangosan, ettől pedig az egész valóságos lett számára. – És az alvás nagyon is annak tűnik.

– Muszáj aludnod, itt leszek melletted végig, úgyhogy együtt leszünk. Utána pedig kitalálunk valamit, még fiatal vagy és erős. Bízz bennem!

– Bízom. Nagyon szeretek veled lenni.

– Tudod mit? Éljünk veszélyesen! Hozz egy doboz vanília fagyit, és fürdés közben megesszük.

– Előtte azért a pólómat visszavenném – nevetett.

Később a teraszon egymást átölelve szívták a cigit, majd Eszter megcsókolta Viktort és a hátát simogatta, utána puszilgatni kezdte a nyakát.

– Eszter.

– Igen?

– Rettegek!

Eszter abbahagyta a csókolgatást, és Viktor szemébe nézve a vágy mellett fájdalmat, rettegést látott.

– Mitől?

– Attól, hogy fájdalmat okozok neked.

– Nem fogsz.

A hálóba vezette a férfit, és az ölébe ülve újra megcsókolta, míg az ujjai fürgén siklottak a fejbőrén.

– Már minden rendben! – súgta Viktor szájába. – Nagyon hosszú volt ez a két hét az érintésed nélkül.

– Nagyon kívánlak!

A szenvedélyes csókolózás közben lassan vetkőztették egymást, csupán néha szakítva el az ajkaikat, hogy minden ruha lekerüljön róluk. Eszter elnyúlt Viktoron élvezve a kemény testet maga alatt.

– Kérlek, szólj, ha valami nem jó, Gyönyörűm!

– Ígérem – mondta felemelkedve, és lassan ráereszkedett.

Viktor le sem vette róla a szemét, hogy lássa, ha baj van.

– Látod, mondtam, már nincs baj.

Mosolyogva megcsókolta Viktort, ezután a szerelmük ütemére mozogni kezdett kezeit a férfi mellkasára nyomva.

– Légy óvatos, nem kell sietned!

– Nem is akartam – nevetett a nő.

Viktor Eszter csípőjét szorította, meghagyva neki az irányítást, de többet akart belőle, még több bőrt érezni. Felülve átölelte, az arcát a nyakába fúrta, és néha-néha megcsókolta. Erősen ölelték egymást, amikor átcsaptak rajtuk a hullámok, majd Viktor hátradőlt, Eszter pedig rá. Csak a gyors és hangos légzésüket hallották.

– Nem fáj sehol? – faggatta aggódva a férfi.

– Nem. Nyugodj meg! Szóltam volna, ha bármi kellemetlen vagy fáj. Nagyon hiányoztál!

– Te is hiányoztál! Az ölelésed, a csókod, az, hogy mellettem legyél.

– Felöltözök, utána alszok.

– Félsz?

– Nem, csak fáradt vagyok. Holnap reggel felkeltesz a gyógyszerek miatt? – kérdezte, miután felvette a pulóvert és zoknit is húzott.

– Persze, nem probléma – bólintott Viktor és idegesen figyelte Esztert. – Fogsz tudni aludni ennyi ruhában?

– Igen.

– Van egy ötletem.

– Remélem valami hasonló, mint ami az én fejemben köröz – nevetett Eszter.

– Abban biztos vagyok, hogy a te fejedben mi forog – kacagott Viktor. – Én az alvásra gondoltam. Legalább a pulóvert vedd le, nem lesz semmi baj.

A nő válasz helyett magára húzta és forrón csókolta, magán akarta érezni a férfi súlyát. Viktor eleinte vonakodott, hiszen Eszter tele volt zúzódásokkal és az ő kilencven kilójával nem volt éppen könnyű.

– Csak lassan, nincs semmi baj – suttogta, amikor megérezte a férfi hezitálását.

Abban a pillanatban, ahogy Eszter a hátába markolt, és még szorosabban hozzásimult, Viktor már tudta, hogy minden rendben, ennek ellenére nagyon gyengéd és óvatosan volt. Csókolták, ölelték egymást a saját világukba zárva, újra és újra remegés söpört végig rajtuk. Az utolsó hullámok elülte után Viktor gyorsan átfordult, hogy a nő kerüljön felülre, és hosszú ideig csak ziháltak.

– Eszter.

– Hmm.

– Engem nem zavar, hogy meztelenül alszol, de tudom, téged igen. Öltözz fel, mielőtt elalszol.

– Hol a ruhám? – az ágy szélére ülve felvette a pólót és az alsót. – Mindjárt jövök.

Viktor a konyhában szendvicset készített, amikor Eszter hátulról ölelte át, és az arcát a hátára simította.

– Ez is nagyon hiányzott, hogy hátulról ölelj át.

– Nem voltál az ágyban – motyogta Eszter.

– Megéheztem, te is kérsz?

– Csak egy kicsit.

– Gyere, ülj az ölembe. Együnk.

Eszter megette a fél szendvicset, és Viktor mellkasának dőlve elaludt. Amikor ő is befejezte az evést, a hálóba vitte, és ráadta a melegítő alsót, betakarta és mellé feküdt. Eszter megfordulva Viktor mellkasára hajtotta a fejét, a lábát pedig az övébe akasztotta. Viktor tartott tőle, miként fogja tudni felkelteni hétkor, mivel hajnali kettő is elmúlt.

Viktor hatkor kelt, óvatosan kimászott az ágyból, pólót és nadrágot húzott, majd a konyhában főzött egy kávét. A forró feketét kortyolgatva eszébe jutott valami.

– Kérni akarok egy szívességet, de sietned kell – rontott be a vendég hálóba.

– Neked is jó reggelt! Mondd – morogta Balázs.

– El kell menned gyümölcsöt és zöldséget venni. Most.

– Nadrágot vehetek vagy bokszerben menjek?

– Igyekezz, Esztert ötven perc múlva kell keltenem.

– Írd össze, öt perc és indulok.

– Oké. Mondtam már, hogy siess? – kérdezett vissza mosolyogva, amiért Balázs egy párnát vágott hozzá.

Alig telt el harminc perc, és Balázs visszajött a bevásárlásból, mialatt Viktor recepteket keresgélt. Mindenáron segíteni akart Eszternek.

– Mindent hoztam, habár még életemben nem vettem kókusztejet. Mit tervezel? – kíváncsiskodott Balázs.

– Eszternek készítek turmixot. Napokig fog aludni, de a gyógyszer miatt fel kell keltenem.

– Akkor enni sem fog – bólintott Balázs keserűen, mert értette a ki nem mondott szavakat is. – Nem tudom, mondta-e neked, hogy…

– Láttam rajta, hogy fogyott – sóhajtott fel Viktor, majd megrázta a fejét, nem lehet negatív. – Azt hiszi, hogy nincs esélye… muszáj tennem valamit, Balázs! Nem lehet vége így, még olyan fiatal.

– Ha kialudta magát, jobb lesz – biztatta a barátja és hitt benne, hogy tényleg így kell lennie. – Ez egy jó ötlet! Mit segítsek?

– Szereld össze a smoothie készítőt, kérlek.

Amíg Balázs a gépet csomagolta ki, ő előkészítette az alapanyagokat a recept alapján.

Kókuszos-banános-áfonyás smoothie:

375ml kókusztej

1 közepes banán

55g friss vagy fagyasztott áfonya

1-2 szem datolya

35g (pörkölt) mandula

1 kanál chia mag

Mindent beledobált a gépbe és bekapcsolta, alig két perccel később már készen is volt. Bement a fürdőbe, kihozta Eszter gyógyszereit, hogy kiadagolja, összesen hat tabletta volt, minden egyes nap. Pohárba öntötte a turmixot, és a hálóba indulva a válla fölött hátraszólt.

– Szoríts, hogy megigya. Köszönöm, jó barát vagy!

– Biztosan megissza, és ez a barátok dolga.

Mindent lerakott az éjjeliszekrényre, és leült az ágy szélére. Nagy levegőt vett, és adott magának egy percet, az alvó nőt figyelte, akinél soha nem látott szebbet.

– Eszter, be kell venned a gyógyszert. Hahó, Gyönyörűm! – simogatta meg a haját és az arcát. – Eszter, ébresztő!

Finoman megrázta a vállát, de ez sem segített, újra és újra szólongatta. Legalább tíz percébe telt, amíg fel tudta kelteni.

– Ülj fel – kérte halkan, ahogy a nő szeme résnyire nyílt.

– Egy perc – felnyomta magát az ágytámlához és nekidőlt.

– Csináltunk turmixot, jobb lenne, ha azzal vennéd be a gyógyszert, és csak utána innál vizet.

– Nagyon jó ötlet volt, kedves tőletek – ásított.

– Ne aggódj, finomabb, mint, ahogy kinéz. Tessék.

Egyesével vette be a gyógyszereket, mindegyik után turmixot ivott. Megitta az egészet, utána még fél pohár vizet is.

– Köszönöm, nagyon finom volt – mondta és visszafeküdt aludni.

Viktor homlokon csókolta, vágyott a csókjára, de Eszter már aludt, és nem akart semmi bajt.

– Na, hogy ízlett neki? – faggatta Balázs, amint a konyhába lépett.

– Azt mondta, finom volt.

– Jobb lesz, lassan, de biztosan jót fog tenni neki ez a rengeteg gyümölcs. Lehet, hogy jövő héten már jobb étvágya lesz.

– Attól félek, jövő héten minden sokkal rosszabb lesz, és nem tudunk ellene tenni semmit – válaszolt Viktor csalódottan.

– Miért lenne rosszabb? – kérdezett vissza Balázs, azonban eszébe jutott a reggel a tanyán, amikor egy hihetetlenül boldog nő rohant a konyhába, mert hízott két kilót. 

Később ugyanez a nő vált sápadttá és idegessé, mert kimaradt a menzesze. 

– Emlékszem, most már értem. Akkor a héten minél jobban fel kell töltenünk vitaminokkal.

– Nem kelthetem, csak reggel – rázta meg a fejét csüggedten Viktor.

– Meddig fog aludni?

– Nem tudom biztosan, három vagy négy nap. Nem érdemli meg ezt a sok szenvedést.

– Jövő héten gyertek el hozzám, Vihar majd segít neki.

– Nem tudom, Balázs. Nem fogja itt hagyni a munkát.

– Rendben, majd meglátjátok. Az ajánlat él.

– Köszönjük!

– Te nem adhatod fel, ha ő meg is teszi, bár nem fogja!

A következő reggel újabb turmixszal készült, ezúttal egy eper shake-hez hasonlóval. Tisztában volt vele, hogy a sok gyümölcs segít, viszont ismerte Esztert és a vanília fagylalt volt a gyengéje.

Eper turmix:

40dkg eper

1 kanál zabpehely

1,5dl vanília fagylalt

10dkg mandula

1 kanál szezámmag

Ma könnyebb dolga volt, elég volt Eszter vállát megrázni és felébredt, de nehezen mozgott.

– Ülj fel Gyönyörűm!

– Oké – motyogta Eszter, és felülve kifelé fordult az ágy szélére. – Ki kell mennem, egy perc.

Ahogy felállt, a bordáiba hasított a fájdalom, az oldalához kapott és meggörnyedt.

– A bordáid? – kérdezte Viktor, de már mellette állt a karját fogva.

– Igen, nincs baj. Csak nem jó oldalamon feküdtem. Megy egyedül, engedj, kérlek.

Pár perccel később újra ágyban volt Viktor aggódó tekintetét végig magán érezve. Általában egyszerre veszi be a gyógyszereket, most szándékosan erőltette magára, hogy az összes turmixot megigya.

Viktor egyelőre nem feküdt mellé, hiszen rengeteg házimunka gyűlt össze mióta elköltözött, és kellett valami, ami lefoglalja, hogy ne bámulja állandóan Esztert. A fürdőben elindította a mosást, kisúrolta a kádat, a mosdókagylót és a WC-t. Ezután a konyhában alaposan letörölt mindent, kitakarította a hűtőt, és a mikrót is. Nem értette, hogy ez miként segít Eszternek megnyugodni, mert nála nem vált be. Csak akkor csökkent az idegessége, amikor a nő mellé bújva ölelte át.

Eszter éjfél környékén ébredve elég erősnek érezte magát, hogy letusoljon és fogat mosson. Hihetetlennek tűnt még mindig a számára, hogy ezek a hétköznapi dolgok is mekkora erőfeszítést igényelnek tőle a rosszabb napokon. Ettől függetlenül örült, amiért mindezt egyedül csinálta meg, és még igazán fáradtnak sem érezte magát, így az ágy mellett a törölközőt a földre dobta. Bemászott az ágyba magára húzva a takarót és mélyen beszívta a férfi illatát, akit imád.

– Viktor, ébren vagy? – simogatta meg az arcát. – Viktor?

– Fent vagyok! – riadt fel a férfi rögtön és ijedten fordult felé. – Valami baj van? Mi történt?

– Semmi, ne aggódj. Emlékszel, hogy azt mondtam, nem fogom elvesztegetni az életem?

– Igen, bár nem értelek – válaszolta álmosan hátradőlve.

– Felébredtem, és gondoltam, még nem alszok vissza. Mondjuk te sem, de ezt be tudjuk járulékos veszteségnek – nevetett fel.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondta Viktor mosolyogva, mert a nevetése ajándék volt a sötét időkben.

Eszter megfogta a kezét, és a térdétől egészen a melléig vezette, hogy egyértelművé tegye a szándékát előtte.

– Ha túl fáradt vagy, akkor felöltözők.

– Egyáltalán nem vagyok fáradt – vágta rá Viktor éberen, és a nőre gördült.

Órákon keresztül hagyták, hogy az egymás iránt érzett kiapadhatatlan szerelem és vágy irányítsa őket. Eszter Viktor oldalához simult, és amint a feje a mellkasát érte, elaludt, míg a férfi még mindig levegő után kapkodott.

Reggel nem ébredt fel magától, arra riadt, hogy Balázs a háló ajtaján kopog és őt szólongatja.

– Viktor, mindjárt hét óra!

– Fent vagyok, azonnal megyek – felelte, és kibújt Eszter öleléséből.

– Baj van? – kérdezte hunyorogva a nő, majd látta, hogy éppen bokszert és nadrágot vesz magára.

– Nem, csak elaludtam – letérdelve az ágy mellé megpuszilta a homlokát. – Nincs rajtad ruha, próbáltalak éjjel kelteni, de nem ment.

– Semmi baj, adnál tisztát?

Viktor megcsókolta az arcát és bólintott, majd a ruháit az ágy szélén hagyta, mert Eszter újra aludt.

– Ne haragudj, Viktor! – fogadta Balázs. – Csak a gyógyszerek miatt szóltam.

– Jól tetted. Elaludtam, neki viszont muszáj bevenni. Nem is tudom, hogy lehettem ennyire felelőtlen.

– Ember vagy, és nem voltál felelőtlen – ellenkezett a barátja. – Készítettem turmixot is. Remélem, hogy nem baj.

Viktor megölelte a barátját, és megveregette a vállát, mindig is számíthatott rá, az pedig, hogy ennyire a szívén viseli a szerelme sorsát, még hálásabbá tette.

– Még szerencse, hogy téged választottalak legjobb barátnak! – jelentette ki büszkén.

– Ez nem lehet igaz! – cukkolta Balázs. – Mindenki tudja, hogy én választottalak téged. Na, menj, vidd be neki.

– Mi van benne?

– Ananász, narancs, cseresznye és kókusztej. Kesudió, és egy kevés törökmogyoró – Viktor kérdőn nézett rá. – Elugrottam bevásárolni, nemsokára elutazok. Haza kell mennem.

– Te itt is otthon vagy.

Eszter hajnalban kelt, alig múlt négy óra, azonban érezte, hogy most jól van. Kikecmergett Viktor mellől, ami közel sem volt egyszerű, mert a férfi még álmában is szorosan tartotta. Egy forró fürdő után a konyhában körbenézve látta, hogy a fiúk vásároltak, amit egy bőséges és finom reggelivel akart megköszönni. Szalonnát és tojást sütött, mellé áfonyás muffint, majd megtalálta a smoothie készítőt. Mosollyal az arcán vanília fagyit, barackot, mézet, banánt és almát tett a gépbe egy kevés fahéjjal, majd ezeket három pohárba töltötte.

A sajátjával vette be a gyógyszereket, és úgy döntött, hogy nem retteg tovább, legalábbis most nem. Ideje volt megdolgoztatnia az izmait és szörnyen vágyott már futni, ezért futóruhát húzott. Viktor mellé a párnára tett egy üzenetet.

Konyha.

A konyhában egy kicsit hosszabbat hagyott, mert nem akarta, hogy aggódjanak érte.

Futni mentem a környéken, nemsokára jövök. Reggelizzetek!

Indulás előtt még evett egy muffint, majd futócipőt véve zenét kapcsolt és elindult. Viktor szeme egyből a papírlapon akadt meg ébredés után, és követte az azon hagyott utasítást. Csalódottan nézett körbe a konyhában, mert Esztert nem, csupán egy újabb üzenetet talált. Mégis elmosolyodott, mert ez azt jelentette, hogy a nő jól van.

– Ezt te készítetted? – döbbent meg Balázs a megterített asztal láttán.

– Dehogyis! – nevetett Viktor az ötlet képtelenségén. – A palacsintasütésben kimerül a tudományom. Eszter volt, hagyott üzenetet, mert elment futni, az előbb keltem én is. Gyere, együnk, amíg meleg.

– Nem várjuk meg?

– Majd eszünk akkor is – dörzsölte meg a hasát Viktor. – Ínycsiklandó! Nem tudom, hogy mikor jön, de ilyen illatok mellett pillanatokon belül éhenhalok.

– Aggódsz? – váltott komolyra Balázs.

– Persze, de az a szemét börtönben van, Eszternek pedig pont erre van szüksége, hogy szabadnak érezze magát. Borzasztó lehetett neki a múlt hét.

– Az volt. Egyre jobban magába fordult, és nem beszélt velem, vagyis minden másról, csak Dávidról nem. Szörnyű volt így látni, viszont tudtam, hogy sohasem jön helyre, ha nem győzi le.

– Köszönöm, hogy mellette voltál.

– Neked is nehéz volt, távol tőle.

– Valahogy úgy voltam vele, ahogy te is. Segíteni akartam neki, úgy, ahogy ő kéri.

Reggeli után Viktor mosogatott, amikor Eszter a házba lépve egyből odament és átölelte.

– Jó reggelt!

– Neked is Gyönyörűm! Nagyon finom volt a reggeli. Hogy tetszik a gép? – mutatott a turmixgép felé.

– Szuper. Nem is tudom, miért nem jutott az eszembe – ölelte szorosabban, mert nagyon feldobta a futás. – Jó, hogy te gondoltál rá. Nagyon ízlett, amiket csináltatok, bár az enyém is jól sikerült.

– Minden nagyon finom volt.

– Megmondanád, ha nem?

– Persze! – megfordulva megcsókolta.

– Balázs? – csillant fel a nő szeme.

– Vásárolni ment.

Eszter a hálóba húzta a férfit, miközben megszabadult a felsőjétől. Kivett egy óvszert az éjjeliszekrényből, míg Viktor az ágyra ülve várta, Eszter megcsókolta és kicsusszanva a karjai közül a fürdőbe indult, a férfi követte. A nő levette Viktor pólóját, amint mellé ért és végigsimította az izmait.

– Múlt héten csak edzettél? Az izmaid még keményebbek, mint voltak. Előtte is nagyon tetszett – mondta a nő és megcsókolta a mellkasát.

– Valahol muszáj volt az aggodalmam és a feszültséget levezetnem.

Viktor felemelve a mosógépre ültette, de Eszter leszállt. Teljesen levetkőzött, és a zuhany alá állt, Viktor csak most értette meg, hogy mit szeretne.

– Gyere! – szólt Eszter.

– Biztosan ezt szeretnéd? Mármint tudom, hogy most duplán védekezünk itt is, de biztos vagy benne?

– Igen. Nem akarok több időt elpocsékolni, és én ezt imádom. Vagy neked rossz emlékek jutnak eszedbe? – kérdezte elbizonytalanodva. – Erre nem gondoltam, sajnálom. Várj meg kint, mindjárt megyek – hátat fordítva mosakodni kezdett, majd érezte, hogy Viktor megfordítja.

– Én csak miattad aggódok – csókolta meg lágyan. – Kérlek, ha mégsem szeretnéd itt, azonnal szólj. Bent folytathatjuk.

– Én akarom, itt és most! Akarlak!

Megcsókolta Viktort, és a következő pillanatban a hátát a csempének támasztotta. Összeolvadtak, egyként lélegeztek és mozogtak. A gyönyör hulláma után Viktor a kádba feküdt, Eszter került felülre, és újból a vágyaik táncát járták. Kimerülten nyúltak el az üres kádban és nevettek.

Hárman készítettek később vacsorát, Eszter rákapott a turmixra, ebédhez és vacsorához is ivott egy pohárral. Miután elpakoltak, a nő a hátsó udvarra indult, de Viktor elkapta és átölelte.

– Viktor.

– Igyál nyugodtan, én nem iszok, nem kell félned.

– Szeretném, ha velem innál – nézett a szemébe.

– Rendben.

– Balázs, iszol velünk? Hátha közben valami kínos sztorit is megtudok Viktorról – nevetett Eszter, és még jobban Viktor ölelésébe bújt.

– Igen, úgyis azt hallottam, hogy mindenkit az asztal alá tudsz inni. Már nagyon kíváncsi voltam rá.

– Akkor gyere, csak előtte fogadjunk.

– Jó, találd ki, mi legyen a tét. Hozok poharat – mondta Balázs.

– Én hozom a whiskyt – szólt Viktor.

– Én pedig a cigit, kint megvárlak titeket.

– Jövő héten gyertek hozzám, pihenj ott – ajánlotta Balázs, ahogy leült a kinti kanapéra. – Vihar is nagyon örülne neked.

– Ha jól leszek, dolgozni fogok, ha pedig rosszul, akkor inkább egyedül szenvedek. Nem szeretem közszemlére tenni a gondjaimat – mondta Eszter kitöltve az első kört, és kiitta a sajátját.

– Ez nem erről szól, hanem az egészségedről – győzködte Balázs.

– Aljas dolog úgy beállítani, mintha én nem akarnék jobban lenni, és ezért nem megyek. Ez sokkal több ennél.

– Ha többet bírok inni, mint te, akkor jövő héten nálam lesztek. Ha te győzöl, akkor én maradok itt – tett ajánlatot Balázs.

– Nem kellene már hazamenned? – kérdezte Eszter.

– Elfogadod a kihívást?

– Nem szeretném, ha miattam kórházban kötnél ki – érvelt a nő.

– Ne beszélj mellé, elfogadod vagy sem?

– Elfogadom, gyerünk! – mondta, és kiitta a második pohárral. – Mesélj valamit Viktorról.

– Általános iskola első osztálytól minden lány belé volt szerelmes, de ő nem foglalkozott velük, tudod kibe volt szerelmes?

– Ki volt a szerencsés?

– Anyukám! – nevetett Balázs. – Éveken keresztül virágot hozott neki és mindig dicsérte.

– Nem is tudtam, hogy az idősebb nők jönnek be – évődött Eszter.

– Sokáig nem tudtam, hogy nem helyes, amit teszek. Anya sem mondott semmit, Balázs anyukája meg mindig kedves volt. Már nem szeretem az idősebb nőket, téged szeretlek! – magyarázta Viktor elgondolkodva, majd mosolyogva folytatta. – Várjunk csak, te is idősebb vagy nálam.

– Szép mentés! – nevetett Balázs.

– Ha már itt tartunk, akkor Balázs meg a matek tanárnőbe volt szerelmes, aki akkor már legalább ötven éves volt – vágott vissza Viktor.

– Mindig én voltam a kedvence, és irigyek voltatok rám!

Miközben mind nevettek, Eszter elképzelte a két férfit, amikor hét évesen idős nőknek udvaroltak, és nagyon aranyosnak gondolta.

– Te jössz! – szólt Viktor. – Te kibe voltál szerelmes?

– Senkibe – felelte kurtán a nő.

– Most csak viccelsz, ugye? – kérdezte Viktor.

– Beszéljünk valami másról – mondta, és kitöltötte magának a harmadik italt.

– Dávid volt az első szerelmed? Előtte senki nem volt?

– Hagyjuk a témát! – kiitta a poharát. – Ezzel nekem három neked kettő.

– Túl gyorsan iszol, Eszter, lassíts! Inkább feladom – szólt rá Balázs.

– Nem foghatod erre, ha veszítesz, küzdj férfiként! Nem hiszem, hogy azt hitted, három pohár a rekordom – terelt Eszter lassan kortyolgatva az italt.

– Igazad van, de nem akarom azt sem, hogy miattam túl sokat igyál.

– Ez a veszély nem fenyeget, mert nem miattad fogok túl sokat inni. Kértek fagyit? – mindketten a fejüket rázták. – Akkor csak én eszek.

– Engedd el a Dávid témát, mert csak felzaklatod! – fedte meg Balázs, amikor a nő a házba indult.

– Nem ez volt a célom, az még nagyobb szemétség, ha ő volt az első szerelme – felelte Viktor.

– Nem – válaszolt Eszter visszasétálva mellé. – Nekem te vagy az első szerelmem, nem érted? Ehhez képest, ami Dáviddal volt, az semmi! Tőled, miattad érzem azt, hogy minden reggel van értelme felkelni. Vagy amikor rám nézel, látom a szemedben, hogy szeretsz, ez a szerelem! Akkor pedig te vagy az első!

– És az utolsó! – mondta Viktor, felállt és megcsókolta. – Szeretlek!

– Ne tereld el a figyelmem, győzni akarok – ölelte magához röviden a férfit. – Ha nem kell a szerelemről szólnia, akkor mondok mást.

– Csak az lényeg, hogy olyat mondj, amit mi előtte nem hallottunk.

– Nagyjából nyolc éves lehettem, amikor Dia három. Én pedig úgy döntöttem, hogy csak az egyikünk lehet szőke, ezért filctollal befestettem a haját – mesélte nevetve. – Így öt hajmosás erejéig szivárványszínű volt a haja, oviba se engedték addig.

– Anyukád mérges lett? – kíváncsiskodott Viktor.

– Annyira, hogy rögtön lefényképezte, miközben hangosan kacagott. Persze megbeszéltük később, hogy nem szabad ilyet csinálni, azonban akkor is vicces volt. Egy perc – pattant fel Eszter, és a hálóba ment. – Tessék.

Egy fényképet adott a két férfinak, amin egy síró kislány volt szivárványszínű hajjal.

– Nagyon csinos lett – hadarta Viktor nevetve.

– Nekem tetszett – vonta meg a vállát a nő pajkos mosollyal. – Sajnos sokszor esett Dia áldozatul az én kíváncsiságomnak. A fodrásza és a kozmetikusa is én voltam, ami magában foglalta a hajvágást és a sminkelést is. Anya részben partner volt benne, mindenről fényképet csinált, persze utána nem úsztam meg a beszélgetést sem.

– Azokat megnézhetjük? – érdeklődött Balázs.

– Nem, ezek a kínos gyűjteményben vannak, az pedig titkos.

– Akkor te is sminkelős kislány voltál? – feszegette Balázs a témát.

– Nem, én fiús lány voltam. Sosem vettem fel szoknyát, nem sminkeltem, nem fiúztam. Egy idő után anyának is el kellett fogadni.

– Miért?

– Mindig próbálkozott – mosolyodott el Eszter, amint az anyukája jutott az eszébe. – Újabb és újabb szoknyákat vett, én pedig úgy elrejtettem, hogy soha nem találta meg. Egyetlen egy ruhát vettem csak fel, mióta az eszemet tudom, azt is tőle kaptam.

– Szerintem nincs azzal baj, ha nem minden kislány egyforma. Viszont úgy vettem észre, hogy imádsz főzni és sütni – jegyezte meg Balázs.

– Imádtam anyával együtt főzni – mosolygott. – Te milyen kisfiú voltál?

– Rossz – Viktorra nézve nevetett. – Sok balhéba keveredtünk, bár mindig megúsztuk. Tudsz róla, hogy Viktor alszik?

– Csak pár perce aludt el.

– Apukádról nem meséltél semmit.

– Ahogy te sem – vágott vissza a nő.

– Nem akart engem, ezért még a születésem előtt elhagyta anyát.

– Sajnálom – bólintott Eszter megértően. – Amikor anya meghalt, apa összepakolt és elment. Utána azt mondták, hogy meghalt.

– Sajnálom.

– Ez van, és azt hiszem, megnyertem a fogadást, ezzel összesen nyolc pohár, neked pedig öt.

– Ugye tudod, csak azért akartam, hogy ott legyetek, hogy gyorsabban gyógyulj?

– Igen, csak olyankor Viktort is nehéz elviselni – vallotta be feszengve. – Mindig segíteni akar, ölbe vesz és visz. Én pedig utálom, hogy ennyire rá vagyok szorulva valakire, hiába ő az a valaki. Tudom, hogy szeretetből teszi, ettől függetlenül is megalázónak érzem.

– Én ezt értem, csak gondolj bele abba is, hogy neki sem egyszerű nézni amint szenvedsz.

– Ezért szeretek egyedül maradni. Balázs, ha régen ismertél volna, el sem hinnéd, hogy ez is én vagyok – nézett végig magán megvetően. – Tudom, hogy fáj neki és megpróbálom nem ellökni magamtól, ami nagyon nehéz.

– Attól, hogy a tested most gyengébb, a lelked még ugyanolyan erős, ha nem erősebb. Ha attól tartasz, hogy akkor mutatlak be a lánynak, amikor nem vagy jól, akkor nem ismersz.

– Nem akarom, hogy miattam küldd el. Itthon maradok és kész, majd túlélem – Viktor felé fordult. – Ébresztő.

Megrázva a vállait sem kelt fel, ezért Eszter megcsókolta, amire azonnal visszacsókolt.

– Ilyen egy jó ébresztés – vigyorgott Viktor.

– Végig fent voltál, csaló vagy! – nevetett Eszter.

– Igen, egy hihetetlenül szerelmes csaló – nevetett ő is. – Biztos voltam benne, hogy te nyersz. Iszunk még?

– Nem, már késő van. Menjünk aludni.

– Ha nem szereted, hogy ölbe veszlek, amit amúgy tudom, hogy imádsz, akkor gyere, beviszlek a hátamon.

– Ehhez innom kell még egyet – jegyezte meg, és gyorsan ivott még egy pohárral.

– Menjetek, majd én elpakolok – mondta Balázs.

Viktor a hátán vitte be a hálóba, ahol le akarta tenni, csakhogy a nő nem engedte el.

– Így megfojtasz – kacagott, Eszter pedig villámgyorsasággal váltott fogást, most a mellkasát szorította. – Nem akarsz leszállni?

– Nem.

– Akkor csak egy dolgot tehetek.

Leült az ágy szélére, és óvatosan hátradőlt nem engedve rá a súlyát. Eszter eleresztette, de csak azért, mert tudta, hogy a férfi meg fog fordulni, és így is tett. Szembe kerülve Viktorral egy határozott mozdulattal magára rántotta, és a lábait a derekára fonta. A kezével pedig átölelte, nem csókolta meg csak a szemébe nézett. Viktor törte meg a csendet a feje mellett a könyökén támaszkodva.

– Szeretlek! Imádlak!

– Mutasd meg, hogy mennyire – suttogta Eszter.

– Hogy érted?

– Szeretkezz velem!

Viktor vigyorgott, nagyon tetszett neki, amikor Eszter ilyen nyíltan kéri, mialatt halvány rózsaszín pír önti el az arcát. Persze megteszi kérés nélkül is.

– Szeretlek! – mondta még egyszer és megcsókolta.

Minden szerelmét beleadta, azt akarta, Eszter érezze, hogy ő a legdrágább kincs a világon, majd amikor magára húzta és átölelte, megszólalni sem bírt, csak zihált.

– Remélem, most már elég nyilvánvaló, hogy mindennél jobban szeretlek – nyögte Viktor.

– Talán – mosolygott Eszter és megpuszilta a mellkasát.

Reggel az ébresztő keltette őket, habár Eszter lenyomta, továbbra sem szállt le Viktorról. Pár percig csak ölelték egymást kásás, rekedt hangon köszönve.

– Be kell vennem a gyógyszereket – törte meg a nő a pillanatot.

– Utána siess vissza hozzám.

– Vagy gyere velem, csináljunk reggelit egy jó turmixszal, együnk, utána pedig töltsük ágyban a napot.

– Egész nap aludni akarsz? – kérdezte Viktor kacéran.

– Ilyen jól ismersz? Hihetetlen. Persze, hogy aludni akarok egész nap!

Megcsikizte Viktort, aki átfordult, és most Esztert csiklandozta, aki a derekára fonta a lábát. Régen nem nevettek ennyit.

– Feladom, csak ne csikizz tovább, Viktor!

– Tessék?

– Feladom!

– Rendben, várj egy kicsit! – sóhajtott fel a férfi vágyakozva. – Öltözzünk fel, így túl nagy a kísértés. Neked előbb gyógyszert kell bevenni és enni. Utána az enyém leszel!

Kiszállt az ágyból, bokszert húzott, Eszternek pedig tiszta ruhát dobált az ágyra.

– Te lüke, én már most is a tiéd vagyok.

A nő fehérneműben felállt az ágyon, átölelte az ágy mellett álló férfit, akitől így is csak egy fejjel volt magasabb.

– Szeretlek és ha most nem engedsz el, akkor a következő két órát itt töltjük az ágyban.

– Nem is olyan rossz ötlet – felelte mosolyogva a nő.

– Eszter! – szólt határozottan. – Mindennél jobban szeretnék veled itt maradni, de a gyógyszer most fontosabb. Kérlek!

– Igen, tudom. Menjünk.

A konyhában gyorsan összedobtak egy turmixot, amivel Eszter bevette a gyógyszereket, és kettesben reggelit készítettek.

– Odaég a palacsinta – közölte, mert látta, hogy Viktor folyamatosan őt nézi.

– Te sokkal szebb vagy – vágta rá, és kelletlenül fordult a tűzhely felé.

– Koncentrálj! – pirított rá somolyogva. – Este futunk a pályán?

– Persze, veled akárhol. Kész a palacsinta!

– Akkor együnk! Balázsnak szólsz?

– Aha.

Két perccel később már ketten jöttek ki a szobából, Balázs nem úgy festett, mint aki boldogan ébredt fel.

– Jó reggelt, Eszter!

– Szia! Mit művelt?

Balázs felhúzta a hátán a pólóját, és egy kézlenyomat volt rajta.

– Viktor? – vonta kérdőre Eszter.

– Csak játék volt, akkor bezzeg nem hisztizel, ha te keltesz így – mondta a barátjának.

– Legutóbb nem így keltettelek – felelte gyerekesen.

– Persze, mert Eszter is velem aludt, ha egyedül lettem volna, akkor te is rám csaptál volna!

– Igazad van. Hagyjuk ezt a hülye ébresztést. Oké? – nyújtott kezet Viktornak.

– Rendben.

Reggeli után Viktor ölbe kapva a nőt a hálóban az ágyra fektetette és fölé hajolt.

– Mire véljem ezt? – somolygott Eszter.

– Nem tudtam tovább várni! Hol hagytuk abba reggel?

A választ sem várta meg, csiklandozni kezdte Esztert, de ő sem hagyta magát, úgy megcsikizte, hogy Viktor azt a kezét is elkapta, amelyiken támaszkodott, így ráesett, mondjuk csak tíz centiről, mégis halálra rémült. Azonnal felült mellé.

– Eszter, jól vagy? Nem esett bajod? Véletlen volt.

– Nem esett bajom. Másrészt nem vagyok jól, mert leszálltál rólam. Nem vagyok annyira törékeny, mint amennyire annak látszom. Próbálom nem magamra venni, de nehéz. Szóval lennél szíves folytatni, amit elkezdtél?

Mindketten tudták, hogy fájt neki, mivel az egész teste tele van zúzódással, viszont közel sem annyira fájdalmas, mint a visszautasítás.

– Eszter.

– Jól figyelj rám! – jelentette ki Viktor ölébe ülve, az arcát a kezébe vette és a szemébe nézett. – Egyáltalán nem fájt. Az viszont igen, hogy ennyire félsz tőlem, félsz velem lenni, és már ennyitől képes vagy bepánikolni. Akkor mégis, hogy gondoltad, hogy a végén is velem leszel? Ott fogsz ülni csendben az ágyam szélén? Ez nekem így nem megy.

– Mondtam neked, rettegek attól, hogy fájdalmat okozok.

– És mennyivel jobb a lelki, mint a fizikai fájdalom? Miért kell egyáltalán ezzel foglalkozni most? – aljas módszer folyamodva levette a pólóját és a sportmelltartót. – Képes vagy túllépni rajta?

– Igen, de…

– Nincs de! Csak gondolj arra, mennyire szeretsz!

Megcsókolta és levette Viktor pólóját. A szájával bejárta a mellkasát, majd rádőlt, hogy a meztelen mellkasuk összeérjen. A férfi a hátát simogatta, miközben Eszter lehúzta róla a nadrágot, és levette a sajátját is. Visszaült a hasára, ráfeküdt a mellkasára és magába szívta az illatát. A két kezét az álla alá tette és így nézte Viktort.

– Tényleg nincs semmi baj – mondta ismét.

– Tudom, de akkor is megijedtem – simított el egy tincset a nő arcából.

– Ezzel nincs is baj, viszont nem óvhatsz meg mindentől Viktor. Nem akarok kalitkában élni. Inni, futni, bokszolni, csókolózni és szeretkezni akarok veled. Mindezt veled, de nem úgy, hogy minden percben halálra rémülsz. Tudom, hogy ez önző dolog, főleg a pánikrohamaim után.

– Nem, nem az. A kettő teljesen más, és értem, élni akarsz, nem csak lenni. Világos! Megteszem, ami tőlem telik.

– Akkor akár kezdheted most is – kacsintott.

Viktor átfordította, és lassan ráengedte a súlyát, amiért egy óriási mosoly volt a jutalma. Kihagyták az ebédet, és hosszú órákon át el sem engedték egymást, amikor újra és újra egymásba merültek, remegve ölelték a másikat. Viktor az oldalára feküdt, Eszter pedig mellé bújt. Csak percekkel később szólalt meg.

– Ezt mindennap el tudnám viselni – nevetett.

– Igen, én is. Annyira szeretlek!

– Imádlak!

Nem sokkal később Viktor elaludt, Eszter letusolt és a konyhába ment, ahol Balázs telefonált.

– Sajnálom, nem akartalak megzavarni – fordult vissza a nő, amikor hallotta, hogy befejezte a hívást.

– Nem tetted, amúgy is elköszöntünk már. Csak beszámolt a helyzetről.

– Mióta ismered? – érdeklődött. – Kérsz szendvicset?

– Igen, köszönöm. Nagyjából hat éve, akkor költöztem oda. Pont a pszichológus javaslatát követtem, hogy olyan helyen éljek, ahol biztonságban érzem magam.

– Azóta nem is közeledtél felé? – tette elé a szendvicset, és vele szemben ő is leült enni.

– Nem, még nem álltam rá készen.

– Most már igen?

– Talán, szívesen vagyok vele, viszont nem akarom hitegetni – fújta ki a levegőt hangosan Balázs. – Beszéltünk már róla, hogy megpróbáljuk együtt. Lassan ismerkedünk.

– Ennek nagyon örülök – felelte lelkesen, és befejezte az evést.

– Egyébként hol van Viktor?

– Alszik.

– Délután? – csodálkozott tágra nyílt szemekkel. – Viktor? Talán beteg?

– Inkább kimerült – válaszolt a nő, és érezte, hogy elpirult.

– Értem, miattam ne legyél zavarban – közölte, amikor megértette.

– Nem miattad van. Viktor mindig jól szórakozik rajta. Megyek vásárolni.

– Veled megyek, ha nem gond.

– Hát, elég személyes dolgokat akartam venni, amit inkább egyedül intéznék.

– Rendben, de hidd el, hogy nem kell zavarban lenned, előttem meg főleg nem. Nem mesélte Viktor, hogy vettünk először gumit?

– Nem – rázta meg a fejét Eszter, és még nagyobb zavarban volt, mint az előbb.

– Alig voltunk tizennégy évesek, persze semmi szükségünk nem volt még rá akkor, de tudod a menő fiúk mindenre fel voltak készülve – mesélte Balázs jókedvűen. – Ezért elmentünk egy boltba, és megálltunk a sor előtt. Aztán odajött az eladó, egy ötven év körüli nő. Megkérdezte, miben tud segíteni. Egyikünk sem tudott megszólalni, egy dolog megvenni és egy másik pedig beszélni róla. Úgyhogy csak hebegtünk, habogtunk, miközben csinosabbnál csinosabb lányok mentek el mellettünk, mert persze a szemben lévő sor samponokkal volt tele. – Eszter nem szólt közbe, várta a csattanót. – A néni megunta az értelmetlen motyogást, és így szólt: Nem szégyen az, ha kicsi a micsodátok. A kezünkbe nyomott egy extra kis méretet, mire nagy nehezen kinyögtük, hogy nem ez a baj. Erre pedig azt válaszolta: Az sem baj, ha melegek vagytok, ez nem csak a terhességtől véd. Amúgy is nagyon szép pár vagytok – Eszterből kitört a nevetés. – Az összes lány minket nézett, visszatettük és kirohantunk a boltból. Évekig nem volt egyikünknek sem barátnője.

– Sajnálom – nyögte ki Eszter, nem tudta abbahagyni a nevetést.

– Ehhez hasonló történetünk van betétekről is – csóválta a fejét vigyorogva. – A mi anyukáink úgy gondolták, hogy jó dolog, ha megismerkedünk ezekkel, mert egyszer majd barátnőnk, feleségünk, esetleg lányunk lesz. Szóval tisztában kell lenni vele.

Eszter máskor hanyagolja az ilyen témát, most azonban annyira kíváncsi volt, hogy elpirulni is elfelejtett.

– Elküldtek minket vásárolni. Persze, otthon elmondták, milyen kell, csak anynyira zavarban voltunk, hogy teljesen kiment a fejünkből.

Eszter visszafojtotta a nevetést, mire Balázs mosolyogva felhúzta a szemöldökét.

– Figyelek, tényleg, csak valami azt súgja, ez is kínos lesz – hadarta Eszter, mielőtt nevetésbe fulladna.

– Nem is kicsit – bólintott vigyorogva Balázs. – Szóval, ugyanúgy a polc előtt álltunk, egy újabb eladó, egy idős férfi. Mert, miért is ne, ugye? Aki meglátta, mit akarunk venni, erre elnevette magát, és felkiáltott: Nyugi van fiúk, nektek arra nem lesz szükségetek! Mindenki nevetett, míg mi vörösre sült arccal eldadogtuk, hogy az anyukáinknak kell. Azt már nem tudtuk megmondani, hogy milyen, ezért mindegyik betétből adott egyet. Amiket hazavittünk, letettük az asztalra és anyáék kacagni kezdtek, úgy, hogy a könnyük is kicsordult.

Eszterre nézett, aki már annyira rázkódott a nevetéstől, hogy az asztal szélébe kapaszkodott.

– Pont úgy, mint te most – jegyezte meg Balázs boldogan, amiért nevetni látja. – Mi pedig sarkon fordultunk és otthagytuk őket. Tizenegy vagy tizenkét évesek voltunk.