Kaffka Margit

regényei

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN 978-963-317-163-9

MÁRIA ÉVEI

1

– Hol van Mária? Mária, alszol? – kérdezte Józsa hirtelen, és felkönyökölt a párnán.

– Üres az ágya. Valahol olvas, vagy memoárt ír a nappaliban.

– Ejnye! Az utolsó estéink ezek így együtt.

– Bolondul ideges. Múlt éjszaka – ti nem is tudjátok – fenn voltam vele, szegénnyel. Lelopóztunk a kertbe, a hársfa alá, és háromig beszéltünk.

– Na, képzelem!…

A harmadik ágy felől hallatszott ez már, kicsit kiábrándult és szomorú éllel. A másik két leány is megzavartan hallgatott el egy időre.

Nagyon távoli és gyenge fény – messze csillagok és messze utcalámpák világa – révlett halovány csíkban egy sárga ripsz paplanon – a Klára felhúzott térdei ormán. Bizonytalan fűillatok érződtek az internátusi kert és túl, a liget felől; a mosdólavór rézcsapjából zengő neszeléssel hullt le egy-egy vízcsepp. „Hányszor volt így, éppen így – ez a perc, ez a hangulat!” – gondolta Józsa, és nagyra nyitott szemmel bámult a homályba. Őszintén naiv érzelmesség fogta el; szentenciákat kellett mondania.

– Holnapután, lányok, el kell menni nekünk innét, szétszóródni mindenfelé. Ez a három évünk itt marad, meghal – sohse leljük meg többet. El tudjátok gondolni, lányok?… Itt fiatalok voltunk.

Könyökéig csúszott a bő, csipkés hálóing. Csak a karja gyöngyházfényét látta és néhány fehér színű tárgy derengését a szobában, százszor megszokott helyükön. „Volt úgy, hogy téli éjszakákon a kályhaszén parazsa világlott rózsaszínelve a porcelánokon s a székekre dobott ingeken – a rolló csukva volt, mindenki fülig takaródzott, és Klári nagy, szürke pamutsállal a nyakán teát főzött nekünk. Zi-z-z-z! A tilosság izgalma volt ebben is, a szabályok kijátszása, és milyen jólesett, egész gyerekesen. És Mária egy angolból való verset zümmögött félhangon a Rózsakerti Fiúról…” „Milyen kedves, drága volt mindez”, gondolta sírnivágyó megindulással, és annyi minden eszébe tolult. „Hol voltál oly sokáig, te rózsakerti fiú? Az istállóban jártam, anyám, te szomorú! Rám vársz még este, de meg nem térek!…” Vagy a szaggatott, lihegő beszédek, mély és eleven zokogások, miket öntudatlanul, mindenről megfeledkezve csuklottak el itt nagy, tavaszi estéken, mikor telihold járt-kelt a meztelen kert fölött, és odalenn fázón rügyeztek az orgonák meg a hársak.

– Emlékeztek arra, lányok? Egyszer így voltunk itt éppen – de az áprilisban lehetett tavaly –, és bejött Mária közénk halálsápadtan, ott állt a holdvilágban, és reszketett. „A zongoraszobában ültem – azt mondta –, az ablakban ültem, és gondoltam valamire nagyon erősen, lehunyt szemmel. Akkor lövést hallottam, egészen közelről, és alattam a téren – beljebb egy kicsit – egy férfi hanyatt esett egy padon. Én láttam… a halántékán jött a vér… Jó ruhája volt, a karja lecsüngött a földre. Egy rendőr szaladt oda az utca felől, föléhajolt és megnézte – és hosszan sípolt a másiknak…” Emlékeztek? Azt mondta, épp abban a pillanatban gondolt valamire – csodálatos, erős és gyönyörű gondolata volt –, és az ilyet nem lehet elfeledni…

– Istenem! Persze, így gondoljuk ezt. De mennyi mindennek kell még történnie mivelünk!

– Nem tudom, Klári – azt hiszem, ezek a dolgok maradnak fontosak mégis. Legfontosabbak. Éppen azért, mert még kívül vagyunk…

– Ejh! Játék volt itt az egész „belső” életünk – és minden egyéb. Most már megmondom – én titokban sokszor éreztem annak, játsztuk a dolgokat, élményt, lihegést, szomorúságot; apró, csinált novellákat. Ha volt valami igaz ezek mögött, tán olyasmi, amit sohase tettünk szóvá. Én egy-egy pillanatra belülről, néha nevettem. Gyerekek…

– Hallgass – ne, ne józankodj most! Klári, hisz ráérünk majd egy életen át. Inkább ha sírni tudnánk egyszer még így együtt! Holnapután csengetnek nekünk még egyszer, utolszor, mint a leckeórák után. Csilling!… És akkor következik a valóság.

Klára tettetve ásított, megfészkelődött az ágyban, és kifelé fordult.

– Gyermekem, csakugyan fájhat a szíved, mert nem is veszed észre, hogy közhelyeket mondtál egy évzáró beszédből. Kedvesem!

Szomorkás és gyöngéd, nevető hangba enyhült ez a csúfolódás, de a Vica keserűbb, rövid kacaja is felhangzott. Megint elcsöndesedtek. Olyan szokatlan és megzavaró volt ez így, hogy nem tudták meglelni a rendes összehangoltságot – a régi, drága, színes és meleg intimitást, amikor szinte csak önmaguk számára duruzsoltak szaggatott, friss, furcsa szókat néha – és úgy értették és élvezték egymást, mint önmagukat: hangulatokon, szavak árnyalatain át. Hát máris közébük került a „valóság” – gondolta Józsa ijedt szomorúsággal.

– Miért nincs benn Mária – kérdezte újra gyorsan, hogy ébrentartsa a többit. – Egyszer még verseket mondana nekünk? Mennyit tud – és mit tud csinálni ez a teremtés az ő csodálatos, letompított hangjával – mintha mindig készülő zokogást fogna vissza. Néha monoton, szinte fásult és egy fordulatnál… ó, ha inspirálva van, meg lehet bolondulni tőle! Lányok, emlékeztek a Rózsakerti Fiúra – vagy a kis Nielsfinre, akinek pici, meleg, piros tündérpapucsa, egészen szívformájú, lemaradt, ottveszett a nagy hóban… Most egy románcra gondolok a kései, móros, keletieskedő spanyolból – ej, hogy is volt? Bizonyos Lindrajenek szól. „Tekinteteddel mérget kevertél vérembe, édeset!” így kezdődik. Nem tudod tovább, Klári?

– „Ideje vagyon a szeretésnek, és ideje vagyon a szökésnek! Ideje vagyon az ölelésnek, de eljő ideje az öleléstől való eltávolodásnak!” – mondja a prédikátor…

– Tudom, ez a Jób könyvéből, milyen szép ez is!… És a Sulamith énekeit hányszor mondtuk így együtt, litániásan; olyankor átjött Borka is, akkor lett menyasszony – és szegény kis Lujzi a tizennyolcas szobából. „Mikor béviszen engem a király az ő ágyasházába, örvendezzetek és vigadjatok, mert az ő szerelmei jobbak a bornál. Nárdusnak jó illatja származik őtőle; – olyan nekem, mint egy kötés mirha, mely az én kebleim között hál. Az ő bal keze az én fejem alatt, és az ő jobb karjával átölel engem…”

– Aludjunk, aludjunk, éjfél is elmúlt…

– Nem!

– Holnap csomagolni kell, ugye Vica? És most már… egyszer már ideje okosnak lenni! Meglássátok, megkeserüljük még! Odakinn minden egészen más, egészen csúnya!

– Nem bánom… Most el fogom mondani nektek a Szőkehajú Izolda történetét Tristánnal. Ezt is, ugye – a monda forrását – Mária lelte meg egy régi kis francia népmesekönyvben. Ó, hisz te is ott voltál, Vica, mikor elmondta. „Nyers és üde vadócgyümölcse, őstípusa a szerelem nevű kultúr-idegbajnak, e kényszerképzetes hóbortnak, melyet a középkor hagyott az emberiségre.” – Ezt mondtad, mert az még tavaly ősszel volt, Vica, akkor te még így beszéltél… Jaj, hát egyszer Tristánt, a halálos-hű lovagot küldi kísérettel menyasszonya elébe a király. Jövet a hajón véletlenül isznak a bájitalból, amelyet a házaspárnak szánt Izolda anyja, és a hű komornára bízott; az Örökké Megújuló Vágy vize volt az. Estétől reggelig összeölelkezve állnak a hajósátor ajtajában. „Nem ők szerettek, az ital szerette önmagát bennük!…” És megérkezvén, a nászéjszakán Berennis helyettesíti Izoldát; az önfeláldozó, szűz udvarhölgy. Asszonya tud a cselről, és mégis meggyűlöli a leányt utólag ezért; alig-alig kegyelmez életének. Mert mégis az ő királyi ágya volt az?… Hát nem gyönyörű, Klári?

– Őrült vagy! Őrültek vagyunk mind! Folytasd!

– Azok ketten tovább élik a titkos és szörnyű szerelmet. Besúgják a királynak, és az – hogy a vádlókat megszégyenítse – ott hálatja a lovagot őrizőül az ágyasházban, míg maga vadászni jár. De a lovag ellenségei fűrészport szóratnak el a terem földjén. Berennis tudtára adja azt, és Tristán… átdobja magát egyhalálugrással a királyi nyoszolyára. De felszakad közben egy régi sebe, szökkenő, piros vér pirosra festi a padlót, és ez lesz árulója; menekülnie kell másnap… Izoldát esküdni viszik a dómba, a szakramentomra tett kézzel kell vallania ártatlanságát. Megdagadt vizű patak állja a kíséret útját, és a királyné egy vén, rongyos koldusra parancsoltat rá, hogy vigye át karjaiban. Az ár közepén valahogy úgy csinálja, hogy át kelljen ölelnie. A templomban fennhangon esküszi: „Isten a tanúm, nem öleltem uramon kívül más férfit, hacsak nem a ronda, útszéli koldust, ki áthozott a vízen!” Sejted már, Klári? Az álruhás Tristán volt a koldus… Azután a bujdosó lovag jártában-keltében valahogyan feleségül veszi a Fehérkarú Izoldát, a másikat; ez is a királyleány volt tudniillik. Igen, hiába nevetsz – ez is szimbólum. Mit változtat az egy ilyen sorsszerelmen? Vadászaton egyszer valami mocsáron vágtat áta királyleány, és szoknyája alá fröccsen a lova felcsapta sárvíz. Keserűn, hangosan felnevet. Miért nevettél? faggatja a szigorú bátyja. „Csak azért – felel –, hogy ez a gyáva sár is bátrabb, mint az én királyi férjem, Tristán!…” Hát ehhez mit szóltok? – Vad, vad – csudaszép!… Hogy is van tovább? A haláleset – igen, azt tudjátok, a wagneri. Jaj, de mennyi minden van közbe még!… Igen, egyszer valahonnét egy ölebecskét küld a Szőkehajúnak a lovag, egy bűvös csengő a nyakában, és minden szavára derül egy-egy mosollyal a szomorú királyné arca, s a szíve is, mert ez a Felejtés csengője volt. Egyre ugrándozott az eb, és az egész birodalomból odajártak zarándokolva a keseredettek, és enyhülésre találtak a zengő zenében. De egy nap megdöbbent Izolda önmaga változásán. „Feledhetném-e valóban Tristánt?” – kérdezte ijedten. És azonnal a tengerbe dobatta csengőstül a kutyát… Jaj, gyerekek, gyerekek! Milyen sűrűség, mennyi minden! És azt mondják, hogy nekünk még csak ezután kezdődik az élet.

Kifáradt a beszédben. Feje alá kulcsolta szép, fehér karjait, és lehunyt szemmel, mély lélegzéssel pihegett hanyatt fekve, mint valami igazi felhevülés után. Klára halkan dobolt ujjaival az ágy pléhmennyezetén. Vica szólalt meg váratlanul.

– Hát ez megvolt – kezdte csendes hangjában több bánattal, mint gúnnyal –, e nyolcszázéves konfliktust megoldottuk egyszer megint valahogyan! A szó mámora elborított megint – sose szégyelld, Klára. Két nap a világ. Igaza van Józsának, be kellene hívni a többi szobákból is a lányokat – az internátust, ezt az egész lelki bordélyházat, és orgiáját csapni, fekete miséjét a szónak. – Hajnalig. – Virradatkor aztán ezek „a jól ismert, kedves falak” elkezdenek majd tágulni, távolodni, köddé ritkulva magasba nyúlnak, és lehajolnak mint óriási, fantasztikus emelőgépek, és felragadják a mi csomagjainkat. A szalmazsákba varrott ágyneműt meg a zöld ládákat, ahol vásott, intézeti fehérneműek alján ott nehezednek iskolakötésben a Fénelonok, Rousseau-k, Spencerek, a Wundtok, Fechnerek, Riedlek, Beöthyk, e sok zagyva útravaló. Megfogják, kiemelik és partra teszik ott az Aréna út közepén. Felfelé is megy az út, lefelé is; mi odaállunk a motyóink mellé. No de, most mi lesz? Merre, uramisten, le vagy fel, mert attól függ minden további már most…

A másik két lány nem felelt hirtelen. Kelletlenül jutott eszükbe az a nagyon egyszerű dolog, hogy a Vica csakugyan egészen vagyontalan, árva és csaknem teljesen egyedülálló. És ha innen ki kell mennie…

– Nem látjátok – nevetett fel kicsit erőltetve, idegesen –, máris megnőttek, kísértetien imbolyogva hajbókolnak, és csúfolódnak velünk: „Tessen kérem, méltóztassanak helyet adni a következő generációnak. Tessen, anyányi nagykisasszonyok, huszonegyesztendős iskolások! Kinn tágasabb!”

– Hogy tágasabb-e? – tűnődött Szentillay Klári, és feje alá gyűrte a párnát. – Az se igaz, fiam, hogy tágasabb!… Hanem egy dolog bizonyos, Vica. Az, hogy amit te most mondtál, ahogyan mondtad, az éppen úgy stílus – vagy szókéjelgés, amint te nevezed –, mint a Józsa meséje az imént. Szegény gyerekeim… szegények mi! Mennyi bajunk lesz majd, amíg hozzátörődünk a külső világhoz!

E percben mind a ketten világosan értették, hogy mit akar mondani. Mind érezték itt már, hogy mit fog jelenteni az; meglenni ezentúl e különös, gőzködű levegő nélkül, mellyel itt körülvették volt lelküket, érzéseiket szinte természetellenes szivárványlással. E fülledt összecsukottság tette – a fokozott asszonyi és intellektuális érlelődés idején, és fiatal testük szüzességét is ez őrizte és szigetelte el: a teljes és túlzott lelki kiélés és a műélvezés elvonatkozottságában betegessé nőtt igényeik, írott betűkbe hazugul sűrített élet volt előttük, ez lett kis és nagy élményeik mértéke, és hozzáhangolódtak ifjúságuk fel-felszakadó ritmusai. „Szépségbe göngyölt nászt!…” Tán Mária mondta ezt is egyszer. És bár elégszer kimehettek, és járhattak szabadon, kíséretlen a pesti utcákon, soha kísértetbe sem ejtette őket az aszfalt lehetőségeinek vagy látványainak köznapisága. Ó – milyen „másképp” gondoltak ők egy ölelést például!

– Gyerekeim – folytatta egyre hevesebben –, próbáljátok meg csak egyszer végiggondolni komolyan – hogy micsoda egy élet volt ez, amit itt éltünk! Semmi gondunk, semmi muszáj munkánk nem volt – azt a kevés kollokválási időt nem számítva. Csengettek – bementünk órára; csengettek, kijöttünk, ettünk – aludni mentünk –, és e teljes ingyenkényelem és jó életrend közepett olyan szabadon kerestük ki az olvasnivalókat, a lelki kendőzőszereinket, mint ahogy parfümöt, bőrápoló szappant, fürdősót vehettünk a zsebpénzünkön. És mikor szombat délutánonként sorban betelefonáltak bennünket a fogadószobába, ahol rokonok vagy barátnők, pesti zsúrasszonyok és – túlnyomó számban bizony – ál-unokafivérek vártak, és a kicsi asztalok körül megindult társaságonkint a szokott halk, fojtott beszélgetés, és mi ragyogtattuk a szemünket, és kacérkodtunk nekipirulva, kiöltözetten, illatosan kifürödve – mert a heti fürdőóra pont a vendégórák előtt volt beosztva; – igen, ilyenkor sokszor jutott az én eszembe is a Vica ötlete: egy nyilvános ház szalonja, egy finomabbé, ilyen lehet nagyjában. A különbség annyi csak, hogy a párok itt nem tűntek el diszkréten végül, hanem ha a nagy falióra elverte a hetet, a napos felügyelőnő tapintatosan közeledett a maradozó csoportokhoz, és figyelmeztette a vendégeinket, hogy az idő lejárt. Akkor elmentek, és mi szépen feljöttünk a szobáinkba, egymásnak regélni, néha éjfélig is. Mint a bomlott méhraj a kasokból, úgy jött-ment, vizitelt egymásnál a szobák népe ilyenkor – és ha szétszedtük az impresszióinkat, elejtett szókat, célzásokat –, témánk volt egy-egy egész hétre való új szombatig vagy kimenőnapig. De azok, akik vendégeink voltak, ugyan mi mindent nem mondtak, próbáltak, láttak és tettek azalatt! Erre alig gondoltunk – akármelyik otthon-zsúrozó bakfis jobban gondol. Mi azt hittük tán – így teszik el magukat egy szép skatulyába jövő szombatig. – Mikor Vicának udvarolni kezdett Laub doktor…

– Hagyd azt most! – érzékenykedett közbe a másik.

– Jó!… Szóval ez a csekély különbség, amint kifejteni bátorkodtam, pont ölég volt mégis, hogy hozzájáruljon a mi megbolondításunkhoz. Hiába, most nyíltan beszélek! Nem ez volt a legfőbb, persze! Szó, ami szó, ezek a „jól ismert, kedves falak” nem is zártak minket túl szorosan, az internátus felől ugyan akár… A matematikusok közül a túlsó szárnyban hét lett menyasszony azalatt, míg itt voltak, négy meg abbahagyta a tanulást, férjhez ment még első évben. De mi? A „Nyelvész- és Irodalom-Csoport” szaga messziről parfümlik és émelyeg rajtunk. Odalenn a könyvtárszobában mi bűnöztünk Grätchennel, és lángoltunk Júliával, szenvedtünk Sakuntalával, és bűnhődtünk Elsával – és Szavitritől Heloise-ig és Imogéntől Dorotheáig átszíttuk az idegeinkbe kelet-nyugat literatúrájának és minden álmodott asszonyának minden kigondolható szenvedélyét. Komolyan, szakszerűen, a munka látszatával gyötörtük magunkba a legkülönfélébb, idegen szerelmeket; holott jómagunkat az Isten cifra világán soha, senki még szájon nem csókolt…

– Már akit nem!… – próbált most már Józsa gonoszkodni, de mindjárt észrevette maga is, hogy igazság híján mennyire nem sikerült.

– Na, csak hagyd el! A tizenhetes szoba lakóira esküdni mernék. Ó, mi szegények! Micsoda levegő-történeteket játszottunk végig itt mi négyen, micsoda álomnovellákat és milyen odaadó publikuma voltunk egymásnak! Vegyük csak sorra – most senkit se kímélek. Emlékeztek, milyen volt Vica első esztendőben? Milyen büszkék voltunk rá, mikor dolgozata megjelent a Nyelvőrben, „A finnel rokon elemekről igeragozásunkban”. Azt hittük, ő lesz az közülünk, aki produkálni fog valamit, aki megmutatja!… Révész professzor is így gondolta nyilván, aki bejuttatta a cikkét – de a felesége, az internátus-igazgatónő, már akkor elég hűvös volt Vicával. Észre se vettük itt az összefüggést – mi gyámoltalanok –, pedig tán el lehetett volna kerülni azt az ostoba látszatot, ami… Ej, de hát Vica akkor találkozott a nagynénjénél Laub doktorral. „Csak barátság ez, semmi egyéb!” Milyen sokáig gyanútlan volt az istenadta leány. Emlékeztek, mikor egy kimenőnap előtt este bolondul kirázta a hideg, negyvenfokos lázzal rémülten küldtük a betegszobába – másnap reggelre semmi baja; az intézeti orvos nevetett! Hogy megszépült akkoriban ez a lány, és mennyire nem tanult semmit – és Révész tanár úr milyen érthetetlenül gyöngéd elnézéssel intézte el az alapvizsgáját. Jött a nyár, a levelezés – de hogy mi volt azokban a levelekben! Lilán-túli finomságok és semmi tény – minden vidéki fruska tudta volna a módját, hogy kell az ilyet gyakorlatibb révbe terelni – Hymen felé. De itt a szó volt a fontos, és végre a legény maga sem tudta már, hogy mit értsen és mit akarjon… Akkor aztán jött ősszel a „csalódás”, az éjszakai bőgések, karikás szemek. Mikor a szokott harmadéves vacsorán volt a csoportunk az igazgatónőnél – emlékszem –, én adtam oda Vicának a levelet – akkor küldték ki az irodából a postát –, a Laub írását jól ismertem a borítékon. Az utolsó levél volt, szakítás, búcsú, magyarázkodás, de nem juthatott hozzá, hogy elolvassa ott; a blúza bő ujjában rejtegette. És ez volt az oka, tudjátok, az elolvasatlan levél fojtott izgalma, hogy akkor úgy ragyogott a Vica szeme, és hogy a vacsoránál meg a teánál is később olyan esztelenül, kétségbeesetten, a leghazárdabb nyíltsággal kacérkodott Révésszel. Én láttam a dühtől verítékezni a Jolánta néni pipacspiros képét! És a felborult teaasztalka… Igen, hát nem a kezéért; a térdéért nyúlt az a vén, pápaszemes csacsi – úgy megvadult… és ez a bolond leány felugrott villámló szemekkel. Ott voltam én is akkor a Jolánta kis sárga szalonjában… És ezért volt másnap az a csúnya jelenet – az igazgatónő valami kis ürüggyel nekiment, mint egy vén pulyka… és Vicának ma sincs még állása.

– Klára, de talán ezeket a dolgokat…

– Ó, hagyd csak, Józsa, engem nem izgat már! És aztán – olyan különös –, amíg beszélt, mintha egészen másvalakiről lett volna szó, nem rólam. Csudálkoztam és élveztem, hogy ő így látja. Tán csakugyan menthetetlenül bolondok vagyunk.

– Hadd folytassam! A te „történeted”-ről, Józsa, alig lehet ennyit is beszélni, abban nincs öt percre való „tény”, pedig én győzöm a színezést, igaz-e? Mennyi is történt mindössze? A múlt nyár elején egyszer megint kihívtak Kálmándyék Leányfaluba, a nyaralóba – két pünkösdnap következett épp – és Gina, az asszonyka bennmaradt még vásárlások miatt. Bár ez gyanús nekem – miért akart még egy éjszaka az üres, pesti lakásban hálni nyaralás előtt –, mikor az urát a három gyerekkel, cselédekkel előre kiküldte? A gyerekekkel és teveled, mert a dolgok így összevágnak néha. Akkor már másfél éve lelkendeztél és sírtál és zöldültél ettől a szerelemtől, két kötet naplód teli volt vele, és néha az ágyad szélén ültél órákig mozdulatlan, ölbe ejtett kezekkel… Szóval, a hajó siklott veletek a napfényes folyó hátán, zöld szigeteket hagytatok el, gyárkéményes partokat, fehér madarak szálldostak a víz fodrát súrolva, és lassan rubinpirosra vált a millió fénycsepp a habokban. Gyenge szél jött az alkonyattal. „Nem fázol meg, kis Józsa?” – kérdezte rokonod férje különös, szinte epedő, könyörgő gyöngédséggel. „Ó nem, csak maradj, János!” felelted hirtelen. A három gyerek a fedélzeten futkosott, a te kalapod fehér fátylát habosan fodrozta a szél… No, mit mondjak még? A villában vacsorához terítettek, és te ültél a Gina helyén, te osztottál a kicsiknek. Aztán körben hevertetek a medvebőrre. „Gyerekek, nem látjátok, mennyire hasonlít Józsa néni anyucihoz… így, oldalvást a lámpának!…” „Igen, apa, csak fiatalabb!” Aztán neked mesélni kellett, a Paradicsom Kertjét mondtad el Andersenből… Ez rád vall mégis. Csak az lehet ennyire merész a szóval, aki aztán úr minden mozdulatán, vagy nem is ért egyébhez!… A gyerekek elköszöntek, ti is. „Aludj jól!” – súgta János, soká a kezében tartotta, és végre megcsókolta a kezed. A vendégszobában a vetett ágyon ültél ölbe hullt kezekkel, az arcodon a sok könny, és hallgattad éjfélig, tán tovább is, a Kálmándy János lépéseit, amint odaát fel-alá járkált a szobájában. Hát ez minden, amit egy húszesztendős nagy gyereklány kétéves „szerelmé”-ről följegyezni érdemes. Másnap megjött Gina, és nagyon jókedvű volt, nagyon friss, üde; a te szemed körül meg halványzöld árkok.

– Jó, kérlek, már elég! Tán magad felől is regélnél, te híres, te mindent próbált! Vagy talán azt majd én!

– Nem szükséges, szerény leszek, nem fogok hozzászínezni semmit! Ó, mikor én bolondultam – másodéves korunkban, ősszel –, ez már csak tarka és eseményes, izgalmas egy történet volt! Buzgó protestáns lettem akkor hirtelen, és minden vasárnap eljártam a Deák téri templomba, ahol a híres, fiatal káplán, az „aranyszájú Benedek” prédikált. Na… ennyi! Asszony legyen, aki többet tud facsarni ebből a meséből! Pedig mégis!… A fekete, hosszú fátyolom – gyászt viseltem akkor – egy nap messze kicsüngött a padból, lenn úszott a templom kőkockás földjén. Mindig a pad szélén ültem, és utoljára maradtam, hogy mellettem haladjon el, ha kifelé megy. Akkor megállt egy percre – már régebben észrevett –, lehajolt, felemelte a fátyol végét, marokra fogta kedves-ügyetlenül, csudálkozón, és az ölembe tette. Még kétszer lógattam így ki azt a fátyolt, mikor sikerült magunk maradni a kiürült templomban. Egyszer meglátott az egyházfi; azontúl más oldalra ültem. N-na! Nem vagyok elég ötletes?

Nevetős, csúfondáros kedve átragadt a másik kettőre is, Józsa szívből kacagott: párnái közé fullasztva az éles, idegesen ki-kicsendülő hangot. Aztán hirtelen abbahagyta.

– Hanem, hogy micsoda kifogástalan, numerózus prózában volt mindez, Klári, milyen szélesen, epikusan, helyenkint mégis lüktető menetben folyt ajkadról a „szó”. Még te mersz csúfolni minket, öreg? Lantot verhettél volna hozzá: „Hej, regű-rejtem!”

– Biz igen, ez a fő minálunk, édesem; ezért fog koppanni az állunk az élet lakodalmán. A regös lantot ver az asztal mellett s a nászszoba ablaka alatt, de kívülmarad mindig. Ha legalább valamelyikünknek igazán tehetsége volna – íráshoz például! De nem, ez mind csak idegen, felszívott dolog, az érett fiatalságunk narkotikuma… És a szerelem helyett van, igen!… „Tiszta inget veszek, mert ma beszélni fogok az ideálommal!” – mondta Boriska egyszer tavaly…

– Na még, Klári! Most már benne vagy, én pihenhetek.

– Ó, ma este gyönyörűen „összejátsztunk” megint. Igen, ez a leszögezése és elhatárolása a dolgoknak, ez a múltbaterelés gyászkísérettel, amit míveltünk! Tán csakugyan megtartottuk a szómámor fekete miséjét az éjszaka?… Gyerekek, de jó is, hogy szétkerültünk. Itt összefűlve ebben az aszalóban, hogy agyonfárasztottuk néha egymást! Hanem most kérdek valamit, így akarunk mi odalenn vidéken, kis magyar városokban megélni és polgárcsaládok felsőbb lányait tanítani? Mi lesz mivelünk?

Senki sem felelt neki.

– Megmondom. Úgy lesz eleinte, mint az új kapuval, megbámulnak, belénk dörgölődznek, megöklelnek és – bepiszkítanak, bocsánat! Én tudom, gyerekek, hogy bánnak ott az ilyen magános jöttmenttel, mint mi leszünk. Védtelen és szokatlan; és más, mint a többi eladólány ott, és mégis lány, sőt úrilány, esetleg számbamenő vagy csinos, és hívatlanul eggyel több pályázó a zártszámú házasulandókra. „Kiszámíthatatlan a férfiak szeszélye!” gondolják riadt és óvatos mamák, és igyekeznek elébevágni. Hívogatnak, hurcolnak eleinte, hogy a gyengéinket kitanulják: kvártélyosnak kell menni egy-egy úri család kebelére, mert máskülönben első perctől lehetetlen a helyzetünk, alkalmazkodni, simulni, háziaskodni kell majd a keserves pénzükért. És aztán.Hirtelen híre jár majd a társaságban, hogy mennyire nem értünk a konyhához – (mert az szörnyű nehéz tudomány, ők egy életen át tanulták, mégis mind fülig adós) – és hogy a fehérnemű-szekrényünk milyen rendetlen belül. Micsoda utálatos röhej-visszhangot ver majd egy-egy bolond, kedves internátusi mondás, ha kicsúszik a szánkon! Hogy sietnek majd továbbadni, félremagyarázni, mennyi baj lesz az „erkölcseink”-kel, várjatok csak! „Pesten járt oskolába, ki tudja, mi mindent nem próbált!…” És hogy jönnek majd egyszer csak a buta ficsúrok is „más” célzatokkal felénk. Pedig hiába, gyerekek, a vége mégis az, és úgy a legtűrhetőbb; férjhez menni egyhez közülük. Én tudom. A nővérem is így volt… most fiskálisné Kapnikbányán, és van három fia: és az urát mindenestül az ujja köré csavarja.

– Szegény fiskális, bocsánat!

– Igazad van, de mit lehet tenni… Én se hiszem épp minta feleségmatériának magunkat, bizony. Na, és… mi még tán hagyján, de képzeljétek el például Máriánkat, szegényt. Úristen!

– Az ám, Mária! – kapta fel Vica is hirtelen. Józsa eltűnődött.

– Nem tudom. Ő határozottan szép, és ez nagy dolog!

– A szépsége inkább olyan minekünk tetszős; nem az, aki után a férfiak az utcán megfordulnak. Az ő szépsége csak nehezíti a dolgát.

– Na és a titkolt és már a lelkébe tört, bolond hajlama a színészségre. Pedig a beszélőművészete mégsem olyan – nem az igazi –, ő maga is érzi ezt. Igen, ha külön az ő számára lehetne csinálni színpadot, egészen más rendszerűt; és a közönség… hasonlítana mihozzánk. De a mai színház túlságosan vaskos valami lenne az ő számára, rikító és kemény – úgy viszonylana, mint a görög aréna a maihoz – álarcos és alulról toldott, érchangú művészetével. Beszéltünk sokat erről is az éjjel, egy kicsit megnyílt előttem.

– No, és az ő ügye Seregéllyel, a nagy íróval?

– Hallod, ha még ez is ügy! Ez különben nem is hozzáméltóan megszokott, hagyományos internátusi szokás; levélben, ismeretlenül közelíteni meg valami neves embert, kérdő vagy tanácskérő ürüggyel.

– De hogy mindjárt levélben válaszolt neki szerkesztői üzenet helyett. Úgy látszik, mégis érdekelhette! Pedig hány ilyen levelet kaphat az!

– Meghiszem! Miért ne érdekelte volna! Egy ilyen sajátságos női lélek; az ő drága, ösztönös, óvatos kacérságával, a legnagyobb asszonyi művészettel, ahogy azt az első levelet megírta. Ő nem tudatosodott így el, mint mi.

– Ebben, látod, elfogult vagy, Józsa, egy kicsit! – vélte Taubler Vica. – Például, azt hiszem, sokkal tudatosabb mindnyájunknál. Mert már azon is túl van, hogy ez meglássék rajta; ösztönösnek, magátólvalónak tud látszani minden gesztusa.

– Mindenesetre gazdag valaki! – igyekezett eldönteni Klára.

– És most elviszi a gazdagságát ő is… hova is? Torockóra?

– Még nem tudni hová; de a kinevezése biztos a minisztériumban. Az apja törvényszéki elnök volt, és van egy miniszteri tanácsos nagybátyja.

– Az özvegy anyja is vele megy majd?

– Igen! Még egy fiatalabb húga is van, úgy tudom. Cs-ssst! Jön!

Elhallgattak, a kényelem okáért alvást tettetve hirtelen. Látták a fehér kendős leányt, amint zajtalanul a szoba közepéig ment; de egyiknek sem volt kedve megzavarni most már. Kibeszélték magukat.

Laszlovszky Mária megállt egy percre, aztán összehúzta a nyakán könnyű sálját, és nagyon vigyázva, lábujjhegyen a nyitott ablakhoz ment, a Semjén Józsa ágya közelébe. A lélegzetét is visszafojtotta, hogy fel ne riassza a többit, mélyen kihajolt a kertre, és mozdulatlan maradt. Egy idő múlva Józsa kinyújtotta a karját felé, és nagyon gyöngéden, alig érintve végighúzta ujjait a vállán, csípején. Mária közelebb lépett, mosolyogva az arcához hajolt, és mély, izgalmas szeretettel, nesztelen, rebbenő mozdulatokkal átölelték és megcsókolták, egymást. – Jó éjszakát, te drága! – súgta Józsa, és búcsút intett utána, szép, csipkés, karcsú karjával.