Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon: The Bone Season

First published in Great Britain 2013

This edition published 2023

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2013, 2023

All rights reserved.

Borító © David Mann, Carmen R. Balit

Borítóillusztráció @ Ivan Belikov

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

ISBN 978 615 6821 04 1

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Az álmodóknak

A szerző előszava az új, átdolgozott kiadáshoz

A Csontszüret első kiadása 2013-ban jelent meg. Én akkor huszonegy éves voltam.

A tizedik évfordulóra jelentősen átdolgoztam a regényt, ezt tartja most kezében az olvasó. Cselekménye nagyjából igazodik a korábbi változatéhoz, de a szöveget az évek tapasztalatai alapján újraírtam.

Ha az olvasó ezután a következő kötetek korábbi változatával halad tovább, felfigyelhet néhány apróbb következetlenségre. Ezeket a következő kötetek új kiadásában fogom javítani.

Remélem, hogy éppen annyira élvezni fogják majd a sorozatot, mint amennyire én szerettem dolgozni rajta az elmúlt évtizedben.

Samantha Shannon

2023. április 17.

Ezen a földön túl és az embereken túl
van egy láthatatlan világ,
a lelkek birodalma.

charlotte brontë1

Tartalom

Térképek

ELSŐ RÉSZ – TAVASZ

1. A metró

2. Nincs biztonságosabb hely

3. Delírium

4. A horgony kovácsai

5. Az Akol

6. Lámpafény

7. Óriások között

8. Dac

9. Megbélyegezve

10. Legelő

11. Mi, manipulátorok

12. Közjáték

13. A pipacsok után

14. Elhidegülés

15. Halálvágy

16. Megszállott

17. Túlélő

MÁSODIK RÉSZ – NYÁR

18. Kölcsönös bizalom

19. Turistacsapda

20. Az igazság pillanata

21. Trafalgar

22. Vallomások

23. Raktár

24. Aranyfonál

25. Tánc a semmibe

26. A Magdalen termei

HARMADIK RÉSZ – ŐSZ

27. Bicentenárium

28. Amaránt

29. Búcsúzás

Szószedet

Fontos személyek

A látók hét rendje

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

ELSŐ RÉSZ
TAVASZ

1. A METRÓ

Néha azzal áltatom magam, hogy kezdetben többen voltunk. Sokan, gondolom, akkor sem lehettünk. De azért többen, mint most.

Ránézésre semmiben sem különbözünk a többiektől. Nagyrészt pontosan úgy is viselkedünk, mint bárki más. Sőt, sok szempontból pontosan olyanok vagyunk, mint bárki más. Ott járunk köztetek az utcán, első pillantásra ugyanúgy éljük az életünket – a gond akkor kezdődik, ha valaki jobban figyelni kezd.

Közülünk sem mindenki tudja, micsoda valójában. Egyesek egész életüket leélik anélkül, hogy rájönnének, mások ismerik az igazságot, és soha nem buknak le. Akárhogy is, mi mindenhol ott vagyunk.

Nekem elhihetitek.

Nyolcéves korom óta élek Londonban, a hivatalosan Islingtonnak nevezett kerületben. Egy lányoknak fenntartott magániskolába jártam, amíg tizenhat évesen le nem léptem dolgozni. 2056-ot írtunk akkor. Apám mindig úgy gondolta, egyszerű élet vár rám: gyakran mondogatta, hogy hiába vagyok okos, hiányzik belőlem a kellő ambíció, és úgyis megelégszem majd az első állással, amit az élet az utamba sodor.

Mint úgy általában mindenben, ebben is tévedett.

Tizenhat évesen kezdtem dolgozni a Londoni Scion Citadellájának alvilágában, a bandákba verődött látók bűnszervezetében, vagyis a szindikátusban, amely nem ismert kegyelmet, és a túlélés vagy haszon érdekében tényleg bármire képes volt. A társadalom peremére szorulva kénytelenek voltunk bűnözőkké válni, mert csak így tudtuk fenntartani magunkat.

Ezzel viszont újabb muníciót adtunk a minket gyűlölőknek. Tulajdonképpen valóra váltottuk az összes félelmüket.

Nekem sikerült megvetnem a lábam a káoszban, méghozzá nem is akárhogy: a Fehér Béklyózó néven ismert mímesúr, Jaxon Hall jobbkeze lettem, második ember az I/4-es szektort uraló bűnbandában. Hatan dolgoztunk neki közvetlenül, a Hét Pecsét néven emlegettek minket.

Apám abban a hitben élt, hogy egy oxigénbárban dolgozom kisegítőként. Ezt bizonyára szörnyen kiábrándítónak tartotta, de legalább megnyugodhatott, hogy törvényes munkám van. Valószínűleg belehalt volna, ha kiderül az igazság.

Tizenkilenc éves voltam, amikor az életem a feje tetejére állt. Addigra az utcán már mindenki ismerte a szindikátusban viselt nevemet: a hírhedt Sápadt Álmodó, a Fehér Béklyózó kijelölt utóda és az egyetlen ismert álomjáró.

Az egyik kemény hét után, amely a bűntársaim körében telt, úgy döntöttem, apámmal töltök néhány napot. Jaxon soha nem értette, minek akarok szabadságot kivenni, számára a szindikátuson kívüli életnek nem sok értelme és még annál is kevesebb haszna volt, de neki tudtommal egyetlen rokona sem élt már. Igazából azon sem lepődtem volna meg, ha kiderül, hogy soha nem is volt családja, a londoni agyagból formálta meg magát.

Aznap is esett. Mármint amikor az életem alapjaiban megváltozott – nem először, de ezúttal örökre.

Bandánk központjában, a Menedék sötétjében feküdtem egy kanapén a létfenntartó gépekre kötve. Testem a Seven Dials nevű városrészben feküdt, a lelkem viszont jó messzire északra, Marylebone-ban járt.

Már említettem, hogy álomjáró vagyok. Elmagyarázom. A látók sok típusa közül az én képességem az egyik legzavarosabb. Alapszinten messzebbre tudok hatolni az éterbe, mint bárki más. Nem gondolatolvasó vagyok, legalábbis nem a szó szoros értelmében, inkább amolyan lélekradar, aki érzékeli a szellemvilág legkisebb rezdüléseit is. A képességem segítségével úgy másfél kilométeres környezetemben le tudom tapogatni az étert.

Ha idegen merészkedett a területünkre, én tudtam róla elsőként. Senki sem rejtőzhetett el előlem, így Jaxon gyakorlatilag két lábon járó riasztórendszerként használt.

A látótevékenységnek persze minden formája hatóságilag tiltott volt, az meg kifejezetten elfajzott gonoszságnak számított, ha pénzt is keres vele valaki. A mímesbűnök (magunk között csak így hívtuk ezeket) elkövetőit papírforma szerint nitrogéngázzal végezték ki. A nyilvános akasztások ettől még nem mentek ki a divatból, ahogyan a hazaárulók kínvallatása sem.

Én már a puszta létezésemmel is hazaárulást követtem el.

De elkalandoztam, vissza arra a napra!

Egy meghatározhatatlan lelket követtem éppen, aki már kétszer feltűnt a terepünkön. Azelőtt soha nem találkoztam ilyen különös álomplánnal, még Jaxon sem tudta hová tenni, amikor leírtam neki. A védőrétegeinek vastagsága alapján ennek az elmének több évszázadosnak kellett volna lennie, ami természetesen lehetetlen. Csak valami példátlanul erős képességű látóról lehetett szó.

Jaxon gyanakvó természet volt. A szabályok szerint a szektorunkba újonnan érkező látónak már be kellett volna jelentkeznie nála, de ilyesmi nem történt. Aznap pásztázás közben újra megéreztem a jelenlétét. Jaxon a fejemet vette volna, ha szem elől veszítem.

– Találd meg az idegent, aki ily arcátlanul betolakodik a felségterületünkre, kedvesem! – mondta korábban. – Hogy elégtételt vehessek a személyes sértésért.

Több száz álomplán tolongott a környező szektorokban, figyelnem kellett, hogy követni tudjam a célpontomat: úgy vonzotta az elmémet az éterben, mint fáklya ragyogó fénye az éjjeli vándort, de fürgén cikázott, mintha megérezte volna, hogy letapogattam, és menekülne.

Gyorsan távolodott a képességem hatókörének széle felé. Már rég vissza kellett volna vonulnom, de tudtam, hogy ez az idegen rendkívüli módon nyomasztja Jaxont. Már az említésétől is búskomorságba zuhant, néha több napra is.

Pattanásig feszítettem hát a képességem, hátrahagyott testem pányvaként próbált visszahúzni. De hiába. Az idegen álomplán az egyik pillanatban még ott volt előttem, a másikban mintha az éter nyelte volna el.

Valaki hevesen rázta a testemet. Elhaló hangon tiltakozni kezdtem, erre abbahagyta.

Az én ezüstfonalam – ami a testet összeköti a lélekkel – rendellenesen rugalmas, ennek köszönhetően tudom a távolból is érzékelni az álomplánokat. Ez a kötelék most visszarántotta a helyére a lelkemet. Lassan kinyitottam a szemem, mire Danica belevilágított zseblámpával.

Danica Panić, mérnök és kategorizálatlan fúria, saját házi zsenink, akinél a bandánkban csak Jaxon okosabb. Három évvel idősebb volt nálam, és nagyjából annyira csupa báj és kellem, mint egy pofán rúgás.

– Hasadra süt a nap, álmodó! – ordított az arcomba. – Milyen nap van ma?

– Péntek – nyögtem fel.

– Jó. – Danica kikapcsolta a létfenntartó berendezést, én meg lecsatoltam a fejemről az oxigénmaszkot.

Lassan kirajzolódott szemem előtt a Menedék padlásszobája, egy dugáruval zsúfolásig tömött, titkos kincsesbarlang tele rémes ponyvaregényekkel, tiltott pamfletekkel és a feketepiacon beszerzett mindenféle csecsebecsével. Az egyetlen hely a világon, ahol azt olvastam, hallgattam és csináltam, amit akartam.

– Elég ramatyul vagyok – jegyeztem meg. – Mennyi ideig pásztáztam?

Danica vészjóslóan néma maradt, ezért a gép időzítőjére pillantottam. Ez a szerkezet tartotta fenn a testem alapvető funkcióit a lelkem helyett, amikor én az éter távoli részeiben kutakodtam. Jaxon erősen nógatott, hogy ne csak az álomplánom szélére húzódjak, hanem tanuljak meg kilépni onnan a lelkemmel, de eddig hiába próbálkoztam. És ez nem is nagyon bántott.

– Dani! – tátottam el a számat a számláló láttán. – Meg akarsz ölni?

– Őszintén?

– Nem. Komolyan!

– Jax parancsolta, hogy hagyjalak odakint egy óráig – közölte a lány. – Találtál valamit?

– Visszatért az az álomplán. – Felültem, mire azonnal belém hasított az ismerős fejfájás. – Még mindig nem tudom, hogy igazából micsoda. De azt hiszem, a Park Square felé tartott.

– Utánaküldöm Zeke-et. – Danica előkapta a mobiltelefonját. – Hallom, Jaxon elengedett a hétvégére. Ezt meg hogy csináltad?

– Mentálisegészség-napokat kértem tőle.

– Az meg mi a franc?

– Azt jelenti, hogy te meg a masináid az őrületbe kergettek.

A lány gyilkos pillantást vetett rám.

– Ha nem tudnád, én és a masináim tartunk téged életben. Hálátlan dög vagy. Ha akarod, nagyon szívesen hagyom kiszáradni a nyeszlett kis encephalonodat!

– Fogalmam sincs, hogy az micsoda.

– Tudom.

Danica a kezembe nyomta a kopott bőrbakancsomat. Felvettem a cipőt, és fogtam a sildes sapkámat. A lány a revolveremet is felém nyújtotta, de nem vettem el.

– Gondolom, Jaxonnak majd te beszámolsz – mondtam, mire csak egy mordulást kaptam válaszul. – Hol vannak a többiek?

– Zeke máris az idegened után eredt. Nadine egy szeánszon van a Cheapside-on – sorolta Danica anélkül, hogy felnézett volna a telefonjából. – Elizának meg volt egy epizódja.

Vagyis kéretlenül szállta meg egy szellem.

– Pieter volt az?

– Nem. Az új múzsája.

– Nick megvizsgálta már?

Danica a fejét rázta.

– Őt Jaxon elvitte vacsorázni.

– Pedig Nick megígérte, hogy elvisz kocsival Islingtonba.

– Szerintem Chat vendéglőjében vannak. Akár utánuk is mehetnél.

– Nem érdekes. – A sapkám alá tűrtem a hajamat. – Nem akarom megzavarni a kis teadélutánjukat.

– Nem mehetsz metróval! Ahhoz már túl késő van, és át kéne jutnod az Inkvizítorok csomópontján.

– Ja, de csak átmegyek a beléptetőkapukon. A Leicester Square-en még soha nem láttam éjjeli járőrt – nyugtattam meg Danicát, és felálltam. – Hétfőn reggeli?

– Hacsak nem akad nálad érdekesebb programom. – A lány az órára pillantott. – Ne halj meg, jó?

– Igyekszem. Viszlát hétfőn!

Belebújtam a kabátomba, és az ajtó felé indultam. Útközben odaköszöntem a sarokban duzzogó szellemnek, de Pieter csak tompa hümmögéssel válaszolt. Néha nagyon megviselte, hogy már nem él.

Pieter Claesz dán festő kísértete az egyik múzsánk volt. Haarlemben talált rá egy béklyózó, és csempészútvonalakon juttatta el a Scionba. Mostanában Eliza, a médiumunk hagyta, hogy Pieter időnként megszállja, és alkosson egy-két mesterművet. Az elkészült festményeket aztán én sóztam rá a feketepiacon a gyanútlan műgyűjtőkre.

A szellemek persze mind elég szeszélyesek voltak. Pieter néha hónapokig egyetlen ecsetvonást sem volt hajlandó tenni, ha meg festett, akkor Elizát annyira kimerítette, hogy a nő napokig lábadozott.

Bezártam magam mögött az ajtót, és örömmel állapítottam meg, hogy elállt az eső. Az utcát metsző, kék fényben fürösztötték a lámpák, a hold önelégülten fehérlett.

A Seven Dials negyed mindig csupa nyüzsgés volt péntek esténként. A Szivornya, a helyi oxigénbár zsúfolásig telt nevetgélő világtalanokkal. Jobb felől az egyik küldöncünk üldögélt a napóra oszlopának tövében, amely a szektor központjának számított. A hat kék számlap csillogott az esővíztől.

A küldönc egy biccentéssel üdvözölt. Viszonoztam a köszöntését, majd elindultam a Monmouth Streeten, és közben feltűnés nélkül magam köré gyűjtöttem egy forgatagnyi szellemet.

London viharos története tele volt halállal, nehéz lett volna olyan helyet találni a városban, ahol nem nyüzsögnek a kísértetek. Akadt köztük ellenséges és segítőkész is, én mindenesetre szerettem, ha kéznél van néhány, amikor éjszaka az utcára merészkedtem. Soha nem tudni, mikor futok össze egy éberrel.

A bárban mulatozó világtalanok minderről mit sem sejtettek. Ők voltak a normálisok, a rendes emberek. A Scion pont azért alakult, hogy a hozzájuk hasonlókat megvédje az olyan abnormálisoktól, mint én, akik a halottakkal társalognak. Gyorsan magukra is hagytam őket.

– Jövendőmondás egy shillingért? – suttogta valaki mellettem. Megtorpantam. – London legjobb orákulumától. Becsszó! Szánja meg a szegény ripacskodót egy-két shillinggel!

Egy vékony dzsekiben vacogó, cingár férfi szólított le. Gyorsan letapogattam az auráját: nem is orákulum volt, csak jövendőmondó. A vállam fölött körbekémleltem, mielőtt berántottam a legközelebbi kapualjba.

– Orákulum nem vagy, de hangos az igen! – förmedtem rá szándékosan mélyített, vészjósló hangon. – Elment az eszed?! Csak úgy hemzsegnek itt a világtalanok.

A pasas szeme elkerekedett.

– Sápadt Álmodó! – hebegte elhaló hangon. – Könyörgök, ne nyomj fel a Fehér Béklyózónál, hogy hazudtam! Én csak…

– Húzz innen, mielőtt meglát! – A zsebemből előkotortam egy marék bankjegyet, és a tenyerébe nyomtam. – Ebből meghúzhatod magad egy menhelyen. De most takarodj!

– Köszönöm!

A kabátja zsebébe gyűrte a pénzt, és eliszkolt. Utánanéztem, és megfordult a fejemben, talán azért jött ide, hogy kikönyörögjön magának egy helyet a szindikátusban. Ha így volt, rossz helyen kopogtatott: a mi szektorunkban csak Jaxon jóváhagyásával dolgozhattak a látók, márpedig ő a legritkább esetben adott erre engedélyt. Én azon szerencsés kevesek közé tartoztam, akiknek jutott hely a Seven Dialsben.

A Leicester Square szerencsére elég csendesnek tűnt, a csúcsforgalom már levonult. Többségében világtalanok használták a tömegközlekedést, mint mindig. Nekik nem volt aurájuk, ami veszélybe sodorhatta volna őket.

Az éjjeli járőrök este hatkor léptek szolgálatba a közlekedési útvonalakon. Az ÉBER, vagyis Éjszakai Bűnelhárító Részleg többi tagjához hasonlóan ezek is egyenruhás látók voltak, akik vállalták, hogy harminc évig szolgálják a Sciont, mielőtt önként alávetik magukat a kivégzésnek. Egyesek ezt egyszerűbbnek tartották, mint küzdeni a túlélésért egy hosszabb élet reményében. Ők nélkülözhetetlenek voltak a Scion számára, a világtalanokkal ellentétben ugyanis látták az aurákat. Fő feladatuk az volt, hogy a saját fajtájukra vadásszanak.

A magam részéről sohasem akartam a Scionnak dolgozni. A látók között is előfordult erőszak és kegyetlenkedés, de én képtelen lettem volna a Lychgate-re, kínhalálba küldeni bármelyiküket is. Bár kétségtelen, hogy amikor Jaxon néha elfelejtette kifizetni többnapi kemény munkámat, akkor azért kísértésbe estem.

Nem láttam a környéken éjjeli járőrt. Lecsippantottam az utazási engedélyemet, és szélnek eresztettem a forgatagomat. A szellemek utálták, ha túl messzire elrángatták őket onnan, ahol kísérteni szoktak, és az éberek ritkán végeztek szúrópróbaszerű ellenőrzést a metrón. Ha a beléptetőkapun átjutottál, onnan már biztonságban érezhetted magad.

Ahogy haladtam egyre lejjebb az állomáson, úgy lett egyre gyötrőbb a fejfájásom. Semmi kedvem nem volt átutazni a forgalmas Inkvizítorok csomópontján, de Jaxonnal találkozni még kevésbé akartam. Úgyis csak megpróbált volna lebeszélni róla, hogy meglátogassam az apámat.

Néhány perccel a metró érkezése előtt értem a peronra. A hangosbemondóban Scarlett Burnish hangja harsant felvételről:

– A következő szerelvény északi irányba, az Inkvizítorok csomópontja felé közlekedik. Kérem, készítsék elő igazolványaikat és utazási engedélyüket, és mutassák fel az ellenőröknek. Köszönöm, és kellemes estét kívánok!

Én csak egy nyugodt estére vágytam. Jaxon a belemet is kihajtotta ezen a héten, még ebédszünetre is csak akkor engedett ki, amikor különösen jó kedvében volt, márpedig az ilyesmi olyan ritka, mint a kék alma. Apámnál kínosan kerülgetni kellett a kényes témákat, de legalább hagyott aludni, amíg csak akartam. Azt terveztem, hogy veszek nála egy forró fürdőt, aztán ágyba bújok.

A peron körüli képernyőkön fehér alapon fekete szöveg villant fel, megvilágította az utasok arcát, de azok jóformán fel sem pillantottak.

RÉT: RADIESZTÉZIÁS ÉRZÉKELŐ TECHNOLÓGIA

– Egy olyan népes városban, mint a Londoni Scion Citadella – harsant Scarlett Burnish hangja –, könnyen elképzelhető, hogy ön most is egy abnormális egyén közelében tartózkodik. – A képernyőn megjelenő fekete sziluettek mind egy-egy átlagos polgárt jelképeztek. Az egyik hirtelen vörösre változott, a többi elhalványult. – Ezért indítottuk el a RÉT Érzékelőpajzs gyakorlati tesztfázisát a Paddington állomás és a Westminsteri arkhón területén. Céljaink szerint 2061-re a központi szektorok valamennyi metróállomásán működik majd Érzékelőpajzs, így jelentősen csökkenthetjük az abnormális járőrök számát a fővárosban. További információért keresse fel a Paddingtont, vagy kérdezze meg az NBER valamelyik alkalmazottját!

Ezután reklámok következtek a képernyőn, de a gondolataim még mindig az előző bejelentés körül forogtak. A Scion csak éjszaka küldte utcára az abnormális járőreit, a látók napkeltétől napnyugtáig viszonylagos biztonságban járhatták London utcáit. Akkor ugyanis az NBER, azaz a Nappali Bűnelhárító Részleg emberei járőröztek, és ezek a világtalanok nem tudtak kiszűrni minket.

Az Érzékelőpajzzsal viszont minden megváltozik. A Scion szerint ez a szerkezet észleli a látókat az éterrel összekapcsoló aurát. Ha minden a terveik szerint halad, nemsokára az NBER is képes lesz azonosítani minket. Akkor a teljes ÉBER-t feloszlathatják, így a látóknak esélyük sem marad a jog keretein belül életben maradni.

Az Abnormális Unió pedig eddig nem foglalkozott az üggyel, a citadella mímesurainak és mímesúrnőinek a jelek szerint fontosabb dolguk akadt.

Hirtelen összerezzentem: nyirkos tenyér markolta meg a csuklómat.

– Utazgatunk, utazgatunk?

A férfi, aki utolért, szintén látó volt. Fekete haja a válláig lógott a keménykalapja alól. A sok másik között nem szúrtam ki időben az álomplánját, pedig már csak a szaga alapján is fel kellett volna figyelnem rá.

– Alkirály! – üdvözöltem feszengve.

– Üdv, Sápadt Álmodó! – Szorított egyet a karomon. – A mímesurad most túllőtt a célon.

– Azzal, hogy megnyert egy játszmát?

– Engem senki sem verhet át büntetlenül a saját bűnbarlangomban.

– Akkor még szerencse, hogy nem is vert át senki. – Elhallgattam, amíg elhaladt mellettünk egy világtalan nő. – Megtisztel, hogy ilyen messzire eljöttél, csak hogy engem nyaggass, de szerintem a szindikátus vezérének lenne ennél fontosabb dolga is. Kezdetnek mondjuk fogat moshatnál.

Nos, soha nem állítottam, hogy az észszerűségemről vagyok híres.

– Ó, nagyot tévedsz. A szemedbe akartam nézni, amikor elmondom – Hector halkan, sziszegve folytatta –: tudom, mit tervez Jaxon. Csupa bajkeverőkből álló bandát hozott össze. Mind a heten túl sokat képzeltek magatokról, de te, Sápadt Álmodó, te vagy a legpofátlanabb. Éppen ideje, hogy valaki megmutassa neked, hol a helyed.

– Elnézést! – szólított meg minket egy arra haladó nő. – Minden rendben?

Mosolyt erőltettem az arcomra, és bólintottam. Hector ugyanígy tett. Még az alkirály sem volt annyira őrült, hogy világtalanok szeme láttára intézze az alvilági ügyeket. A nő továbbállt.

– London az enyém! Te pedig megfizetsz az arcátlanságodért – suttogta a fülembe Hector. – Vigyázz magadra az úton! – Azzal az alkirály elvegyült a tömegben.

Behúztam a kipirosodott csuklómat a kabátom ujjába. Hectorral nem ártott vigyázni. Alkirályként ő volt az egész szindikátus feje. A bandám nagy része kitért az útjából, és az embereit is nagy ívben elkerülte, Jaxon viszont nem csinált titkot belőle, mennyire lenézi. Ráadásul kártyán is szeretett nyerni, az alkirály emberei pedig rosszul viselték a vereséget. Ha Hector egyszer sarokba szorít világtalan tanúk nélkül, akkor nekem végem.

Beszálltam a metrókocsiba, és megkapaszkodtam. Hamarosan meg is érkeztünk az Inkvizítorok csomópontjára, ahol több vonal futott össze, és vitte minden irányba tovább a citadella lakosait. Rideg, steril labirintus hatását keltette, és mindenhol be volt kamerázva. Máskor gyalog mentem volna tovább innen, de már így is későre járt, nem akartam még többet késni a vacsoráról.

A következő peront is szinte üresen találtam. Amikor befutott a metró, lehuppantam egy üres ülésre. Rajtam kívül egyetlen ember utazott csak a kocsiban, egy látó, de ő belemélyedt a ScioNewsba. Én elővettem a táblagépem, és megnyitottam rajta egy engedélyezett regényt.

Szellemforgatag nélkül csak azzal tudtam védekezni, ha a lehető legnormálisabbnak, vagyis világtalannak tűnök. Jaxonnak mindenfelé akadtak ellenségei, és sok látó felismerte volna bennem az ő jobbkezét. Lapozgatás közben fél szememmel végig a férfit figyeltem. Látszott, hogy ő is kiszúrt engem, de mivel nem rontott rám és vert félholtra, meg nem is rótta le tiszteletét, úgy tűnt, valószínűleg fogalma sincs, ki vagyok.

A táblagépen átváltottam a ScioNews, az egyetlen legális napilap digitális kiadására. A szokásos hírek ugrottak az arcomba: két fiatalembert felakasztottak (felfújt vádak alapján), egy vándorszínházat bezártak az I/3 szektorban, megugrott a szabad világból a Londoni és Párizsi Scion Citadellába érkező turisták száma. Egy olvasói levél a Scion Köztársaság kilenc államának stabilitását és összetartását dicsérte.

A Scion két évszázada folyamatosan terjeszkedett, mióta megalapították azzal a kimondott céllal, hogy véget vessen a látók által jelentett veszedelemnek. 1901-ben kezdődött az egész azzal, hogy VII. Eduárdot, Viktória királynő fiát öt kegyetlen gyilkosság elkövetésével vádolták meg. A hivatalos történet szerint a brit uralkodó valami közelebbről meg nem határozott gonosz forrását feltárva rászabadította a világra a tisztánlátást, vagyis az abnormalitást, ami aztán egyik kontinensről a másikra terjedve megfertőzte az egész világot, és megrontott mindenkit, akit csak megérintett.

A királyságot még abban az évben megdöntötték, a helyébe lépő köztársaság alapja, működésének lényege pedig a látók kipusztítása lett. A hivatalnokok új generációja szerint minden bűn és törvénytelenség a mi művünk volt. A kormányzati rendszert néhány év múlva már Scionnak nevezték, az állam nevében ugyan köztársaság maradt, de immár ellenzék és választások nélkül.

A Scion mellett néhány évtized alatt kialakult a brutális szindikátus is, a látók alvilági mozgalma. El kellett durvulnunk ahhoz, hogy meg tudjuk védeni magunkat. Azóta a Scion még eltökéltebben igyekszik teljesen kipusztítani minket.

Ha az Érzékelőpajzsot az egész citadellában működésbe helyeznék, az a szindikátus végét jelentené. Két évünk maradt tenni valamit ez ellen, de erre semmi esélyt nem láttam addig, amíg Hector az alkirály. Eddigi főnökösködése csak romlást hozott ránk, semmi mást.

Szép volt, jó volt, ennyi volt.

A szerelvény minden gond nélkül tett meg három megállót. Éppen bezártam az újságot, amikor a metró csikorogva megállt, és a fények kihunytak. A másik utas felkapta a fejét.

– Átvizsgálják a metrót!

Megpróbáltam válaszolni, de hirtelen úgy éreztem, mintha a nyelvem átázott ronggyá változott volna a számban.

– A zavartalan közlekedés érdekében a szerelvény rövid időre megáll – csendült fel a hangszórókból Scarlett Burnish hangja. – Köszönjük megértésüket és együttműködésüket!

Mindketten az ablakra meredtünk, de csak az alagút sötét falát és saját tükörképünket láttuk benne. Odakint két új álomplán sejlett fel előttem. Valahol a sötétben ajtó nyílt.

– Tennünk kell valamit! – pattant fel a másik látó. – Mi vagy?

Még mindig nem jutottam szóhoz.

– Azt tudom, hogy látó vagy – erősködött tovább. – Ne ülj ott csak úgy! Harcolnunk kell! – Kabátujjával letörölte a verejtéket a homlokáról. – Miért pont ma kellett belefutnom egy ellenőrzésbe?!

Ekkor az ablakon keresztül két zseblámpa fénycsóvája pásztázta végig a kocsit. A másik látó azonnal hátrálni kezdett.

Ez nem lehet igaz.

Ennyire nem lehetek balszerencsés!

Az éberek beléptek a kocsiba. Egy idéző és kisegítőként egy médium, skarlátvörös díszekkel ellátott, fekete egyenruhában, arcvédős sisakban. A kocsi ajtaja sziszegve bezáródott mögöttük.

A járőrök a másik látóhoz léptek oda először. A metró tompított világítással, araszolva továbbindult.

– Neve? – kérdezte az egyik.

– Linwood – suttogta a látó. – Kérem, szívesen fizetek is maguknak…

– Ne is próbálkozzon! – A sisak eltorzította a férfi hangját. – Valaki jelentette, hogy egy abnormális utazik a járművön, de úgy látom, két legyet ütünk egy csapásra.

– Utazásának célja? – vallatta tovább a látót a másik éber. – Szeánszra siet?

– A lányomat látogattam meg a kórházban. Cisztás fibrózisban szenved – hadarta Linwood. – Van rá engedélyem, hogy…

– Felállni! – förmedt rám az első éber. – Hol az igazolványa?

Felálltam és lassú mozdulattal elővettem a kártyát a kabátzsebemből. Leolvasta a szkennerrel, és végigfutott a nyilvántartásból lehívott adataimon. Paige Eva Mahoney, született 2040-ben. Lakóhelye az I/5. szektorban, munkahelye az I/4. szektorban. Százhetvenöt centiméter magas, különös ismertetőjele nincs, kivéve az ajkát, ami valószínűleg a mértéktelen dohányzás következtében sötét színű.

Egyetlen cigit sem szívtam el életemben.

– Mahoney – vetette oda nyilvánvaló megvetéssel a hangjában. – Mutassa az utazási engedélyét!

Előkotortam és átadtam neki. A protokoll szerint végezte a munkáját, ami arra kényszerített, hogy én is így tegyek, pedig mindketten tudtuk, hogy ezzel csak gúnyt űzünk az igazságszolgáltatásból. Nem számított, ki vagyok és hová utazom.

Az én életemnek már vége volt.

– Kisegítő egy oxigénbárban? Ilyen aurával? – vonta fel a szemöldökét. – Ki állította ki ezt az engedélyt?

Eltartott néhány pillanatig, amíg sikerült kinyögnöm a választ.

– A főnököm, Bill Bunbury.

A járőr a szemembe világított a zseblámpával. Nem tehettem mást, mint hagytam.

– Nem éterszemű – állapította meg. – Akkor csak orákulum lehet.

– Olyat se láttam már jó pár éve! – rikkantott a társa. – Ezért jó nagy jutalom jár majd.

A legtöbb látó orákulumnak nézett. Meg is értem, az auránk színe tényleg ugyanolyan.

Linwood az alkalmat kihasználva nekiiramodott az ajtó felé. Egy szellemet uszított az éberekre, nem is akármilyet, hanem őrangyalt. A kisegítő járőr felüvöltött, majd elterült a földön, amikor a szellem nekirontott.

Az idéző viszont gyorsan reagált, kopogószellemekből forgatagot szőtt, mielőtt bárki megakadályozhatta volna. Én gyorsan elhátráltam mellőle, a szívem majd kiugrott a helyéről.

– Ne mozduljatok! – figyelmeztetett a járőr.

Linwood farkasszemet nézett vele. Az alacsony férfi a negyvenes éveiben járhatott, sovány volt, de izmos, és barna haja már őszült a halántékánál.

– Csak azt mondja meg – szólt –, miért fordul egy ilyen tehetséges idéző a saját fajtája ellen?

Az éber egyetlen szóval sem válaszolt. Legszívesebben én is ugyanezt a kérdést szegeztem volna neki, de a torkom teljesen elszorult, minden idegszálam pattanásig feszült. Tizenegy évig sikerült az orruk előtt, észrevétlenül élnem az életem, és most egy csapásra mindennek vége lehet.

– A sisak nem fedi el a valós énjét – folytatta Linwood. – Azok a szellemek is pontosan tudják, ki maga.

A kopogószellemek közelségétől kirázott a hideg. Kevés olyan idézővel találkoztam, aki képes volt akár egyetlen ilyen kísértetet irányítani, nemhogy hármat! Linwoodnak igaza volt, egy ilyen erős látónak bérelt helye lett volna a szindikátusban.

Ami csak egy dolgot jelenthetett: ez a férfi azért állt ébernek, mert szerette pusztítani a sajátjait.

Miközben az őrangyal felkészült a második támadásra, a kopogószellemek a járőr körül köröztek. Az éterben olyan erős nyomás keletkezett, levegőt is alig kaptam.

– Adja meg magát, és akkor a társaim talán nem kínozzák meg – javasolta az egyenruhás.

– Próbálják csak meg nyugodtan! – Linwood felemelte a karját. – Embertől nem félek, míg angyalok őriznek.

Linwood parancsára az angyal végigszáguldott a kocsin. A kopogószellemek megindultak vele szemben, az ütközésük ereje szinte megperzselte a hatodik érzékemet. Elöntött a hideg veríték.

Ahhoz képest, hogy gyűrött öltönyben járt, Linwood jól állta a sarat. A másik éber eközben magához tért, és belekezdett egy siratóénekbe, mellyel útjukra lehetett bocsájtani az itt ragadt szellemeket. Az őrangyal megfordult. Ahhoz, hogy el tudják űzni, ismerniük kellett volna a pontos nevét, de a kántálás már önmagában elvonta a kísértet figyelmét.

– Szellem, távozz az éterbe! Minden ügyed elvégezted, minden tartozásod rendezted…

Ha Linwood elveszíti ezt a csatát, engem is elkapnak. Már láttam magam előtt, ahogy bekísérnek a Towerbe, ahogy kínvallatnak, aztán az akasztófa alá kísérnek…

Miközben a kopogószellemek Linwoodra vetették magukat, a látómezőm szélén megremegett a kép. A két éberre összpontosítottam, az álomplánjukra, ami olyan közel volt az enyémhez; a lelkükre, ami az álomplánjuk közepén fénylett, akár egy-egy láng a két lámpásban.

Aztán maga alá temetett egy fekete árhullám. Hallottam, ahogy a testem a földre puffan. Utána már nem hallottam semmit.

Az idéző azt sem tudta, mi történik vele. Én sem tudtam, de mielőtt megértettem volna, mit teszek, már az ő álomplánjában találtam magam, a lelkem egyenesen az övé felé száguldott, majd kilökte azt az éterbe. Az én lelkem süvített tovább utána a sötétbe. A társának egy levegővételnyi ideje sem maradt, mielőtt becsapódtam az ő álomplánjába is.

Aztán visszaugrottam a bőrömbe.

Egy pillanat műve volt az egész, és az a pillanat elmúlt. Lassan levegőt szívtam a tüdőmbe, és megértettem, hogy a padlón fekszem. A fülem csengett, számban fémes íz terjengett. Nagyot nyeltem, és megpróbáltam felülni.

Fájdalom hasított a fejembe, de olyan bénító, amelyhez foghatót még soha életemben nem éreztem, mintha izzó pengét döftek volna mindkét szemgödrömbe, mintha lángra kapott volna minden idegszál az agyamban. Pánikba esve levegő után kapkodtam. A szemem előtt vakító, fehér fénnyel villogott a világ. Görcsösen két öklöm közé szorítottam a koponyámat.

Nem tudom, mit tettem az imént, de ilyet soha többé nem csinálok, az tuti.

A metró közeledett a következő állomáshoz. Apránként magam alá húztam a karom és lábam, sikerült feltápászkodnom négykézlábra.

– Linwood?

Odavonszoltam magam hozzá. Telefonommal az arcába világítottam, és láttam az ezüstszínben ragyogó, kitekert nyakát. A kopogószellemek megölték, majd eltűntek. El kellett mondanom a teste felett a siratóéneket, különben a szelleme örökké itt kísértene, ebben a metrókocsiban. Remegő kézzel átkutattam a kabátzsebét, megtaláltam az igazolványát.

– William Linwood – krákogtam elcsukló hangon –, távozz az éterbe! Minden ügyed elvégezted, minden tartozásod rendezted. Nincs, mi az élők között tartóztatna téged.

Linwood kísértete egészen eddig a közelemben lebegett, de most felsóhajtott körülöttünk az éter, ő pedig az őrangyalával együtt nyomtalanul eltűnt.

Megmarkoltam egy kapaszkodót, de a tenyerem olyan nyirkos volt, majdnem lecsúszott róla. Végül felhúztam magam, és talpra álltam. Az idéző néhány lépésre tőlem holtan hevert a padlón. A másik éber a hátán feküdt. Közelebb léptem hozzá, és letapogattam az álomplánját. Felnyögtem, amikor megértettem, mi történt.

Az ő lelkét nem löktem ki teljesen az éterbe, megrekedt az álomplán legkülső rétegében. Az ötödik, legsötétebb gyűrűn, a halál küszöbén. Az ezüstfonala nem szakadt ugyan el, de annyira megnyúlt, hogy már nem tudta visszahúzni a lelket az őrületből.

Letérdeltem mellé, kitapogattam a sisakján a kioldógombot, és felemeltem szeme elől az arcvédőt. Vakon meredt a kocsi plafonjára, nyál csorgott az állán.

Aztán az arcomra fordította a tekintetét, és elméjének utolsó ép villanásával két szót nyögött.

– Ölj meg!

Könny gördült végig az arcomon. Hideg kezemmel megmarkoltam a vállát, és felkészültem, hogy véget vessek a szenvedésének.

Amikor feltűnt előttem a következő peron, már a testektől távolabb vártam a kocsiban, és azonnal a legközelebbi lift felé indultam, amint nyílt az ajtó. Amikor a felszálló utasok rájuk találtak, az egyik éjjeli járőr még lélegzett.

Én már messze jártam.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Indie Flower – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vujahday Script – SIL Open Font License