Amy Neff

AMIKOR LEGJOBBAN SZERETTELEK

A mű eredeti címe

The Days I Loved You Most

Copyright © 2024 by Amy Neff

Cover art © 2024 by Harlequin Enterprises ULC

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 959 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Jonathannak, a közösen teremtett kertünkért

„Ha annyi virágom volna, ahányszor eszembe jutottál…

örökké a kertemben sétálhatnék.”

Lord Alfred Tennyson

EGY

Evelyn

2001. június

Joseph szavai előttünk lebegnek, várnak. A kezéért nyúlok, megnyugtat a bőrkeményedések térképe; a körömágya széle földes a délutáni virágültetéstől. Az ujjaim remegnek a markában. Izzad a tenyerünk ott, ahol összeér.

A gyerekeink velünk szemben ülnek a megereszkedett kanapén. Hallgatnak. A két legközelebbi lámpa sárga fénnyel világít a búra alatt. Joseph felkapcsolta őket, amikor besötétedett a szobában, senki sem akarta félbeszakítani a beszélgetést azzal, hogy feláll, és odamegy a csillár villanykapcsolójához. A holdfény ráömlik a két zongorára a dolgozószobában, megcsillan az elefántcsont billentyűkön. Az ablakokat nyitva hagytuk, és miközben beszéltünk, beszivárgott rajtuk az éjszaka, a levegő állott és sűrű, meglepően forró a connecticuti késő tavaszhoz képest. A csendben egyedül a fejünk fölött köröző ventilátor berregése hallatszik, meg a Bernard Beachet csapkodó hullámok visszhangja a kanyar mögül.

Amikor a gyerekek kicsik voltak, és még az Oyster Shell Inn jelentette az otthonunkat, a dohányzóasztal ki sem látszott a New England-i világítótornyokat ábrázoló, félkész kirakók alól. Ma este étvágygerjesztő falatok borítják, a sajttömbök már elkezdtek izzadni és lágyabbá váltak, a tányérokon lecsipegetett szőlőfürtök szárai és néhány magányos keksz hever összevissza. Joseph mondta, hogy ne bajlódjak vele, de Thomas Manhattanből utazott ide, és már karácsony óta nem láttuk. Mivel a fiunk ritkán látogat meg minket, ez kiváló ürügyet jelentett arra, hogy elsétáljak a város új bor- és sajtkereskedésébe. Pont a Vic’s Grindersszel szemben áll, ami még akkor nyílt, amikor az unokák kicsik voltak. Joseph akkoriban egydolláros bankjegyeket nyomott a tenyerükbe, aztán elküldte őket selyempapírba csomagolt szendvicsekért, hogy legyen mit ennünk a tengerparton. Joseph megpróbált lebeszélni erről a sétáról, de még mindig eltalálok mindenhová, csak épp több időbe telik. A feladat segített koncentrálni, nem kalandoztak el a gondolataim.

Mindenki hallgat, várják, hogy Joseph folytassa a beszédet a nyugtalanító bevezetés után, hiszen ezért gyűltünk itt össze. Fontos bejelentésünk van hármótok számára.

Violet – a legkisebb a családban, mostanra maga is felnőtt nő, férjes asszony és négygyerekes családanya – a bátyja és a nővére között ül a kopott kanapén. Én magam húztam át, miután a gyerekek kirepültek a házból, a fogadó pedig bezárt, habár az unokáink elkerülhetetlen módon halvány foltokat hagytak rajta, és a párnák közepén újra besüppedt a töltés.

A gyerekeink itt, az Oyster Shell Innben nőttek fel, ahogy Joseph is. Bizonyos értelemben én is. Én, a bátyám, Tommy meg Joseph elválaszthatatlanok voltunk, folyton berohantunk a szúnyoghálós ajtón, amíg Joseph anyja – a kötényét lengetve és nevetve – ki nem kergetett minket a verandára, hogy ne zavarjuk a vendégeket. Teltek az évek, aztán már csak azt vettük észre, hogy a mi gyerekeink írják be a foglalásokat a zsúfolt naptárba, söprik fel a padlót, és segítenek nekem kinyújtani, aztán kiszaggatni a pogácsát reggelire. Később az unokáink is besegítettek, a szobájukba kísérték a vendégeket, leszedték a napszítta ágyneműket a szárítókötélről, és lemosták a sót a kupacokba pakolt strandszékekről az összetekeredett kerti slaggal. A fogadóban mindig telt ház volt, de az arcok úgy jöttek-mentek, mint a recsegés a rádión: ez volt a közösen épített életünk háttérzenéje. Habár éppen arra készülünk, hogy elmondjuk nekik, én még ebben a pillanatban sem tudom felfogni, hogyan leszünk képesek itt hagyni ezt az egészet. Semmi mást nem szeretnék, mint újrakezdeni együtt a legelejéről.

– Ezt nem könnyű elmondani. Nem is tudom, hogy kezdjem – dadog Joseph, miközben erősen szorítja a kezemet.

Jane, a legidősebb gyerekünk rám szegezi a tekintetét, nehéz olvasni az arckifejezéséből. Régen mindig a vad sörénye alá rejtette el az érzéseit. Most a tartásából a profik nyugalma árad, a haját pedig levágatta a válláig: így jobban hasonlít a többi hírolvasóra. Idővel előnyt kovácsolt a hosszú végtagjaiból és nyakából, de amikor még hórihorgas kamasz volt, teljesen hiányzott a mozdulataiból az a betanult kecsesség, amely most jellemzi. El kell szakítanom róla a tekintetemet, félek, hogy az arcom elárulja, amit még nem mondtam el neki.

Thomas Josephre bámul, a száját mereven összehúzza. Nagyon hasonló testalkatúak: majdnem száznyolcvan centi magasak, a széles válluk és a keskeny törzsük akár az úszóké. De Josephfel ellentétben, akinek hatvanéves koráig sötét haja volt, csak utána vált szürkésebbé és gyérebbé a halántékánál, Thomas korán őszülni kezdett. Amikor a fiunk átvette a diplomáját a New York-i Egyetemen, már megcsillantak az ezüstös tincsei a sapkája alatt. Milyen komoly volt! Még az ünnepségen is csak a fotó kedvéért mosolygott. Most vékonyabbnak tűnik az arca, mint karácsonykor, és nem tudom, hogy ő meg Ann együtt főznek-e esténként, vagy a fiam egyedül eszi meg a vacsoráját az íróasztalánál. Öltönyt visel, hosszú napja volt, más felső vezetőkkel tárgyalt, mielőtt idejött. Csak a fojtogató hőség miatt vette le a zakóját. Még az izzadása is visszafogott: megáll a hajvonalánál, nem mer a homloka alá csorogni.

– Anyukátok és én… – Joseph meginog, a szeme megtelik könnyekkel. Nem tudom, képes lesz-e rávenni magát, hogy kimondja a szavakat. – Tudjátok, mennyire szeretjük egymást, és hogy egész életünkben számíthattunk a másikra. Titeket is mind nagyon szeretünk, kérlek, higgyétek ezt el… Csak éppen ezen a ponton nem tudjuk egymás nélkül elképzelni az életünket… – Majdnem közbeszólok, magamra vállalom a nehezét, hogy ne neki kelljen összetörnie a szívüket. A gyerekeink, a mi kisbabáink mind felnőttek, pedig régen elkaptak hátulról a térdemnél, tele voltak szeretettel, óriási szükségük volt rám, felmásztak az ölembe, nem lehettek elég közel hozzám, aztán már egyedül mentek az iskolába, elhajtottak kocsival, olyan életet éltek, amelynek semmi köze hozzánk, barátokat szereztek, döntéseket hoztak, hibákat követtek el, szerelmesek lettek, vagy épp kiábrándultak valakiből. A mi csontunk és vérünk adja a testük szövetét, de a legbelső életüket már nem. Mindeközben pedig Joseph meg én itt maradtunk, mint egy kétfős sziget, és zavarodottan, értetlenül látjuk, hogy az évek elsuhantak mellettünk.

Nagy levegőt vesz, összeszedi az erejét.

– Nem akarjuk a véletlenre bízni az életünk utolsó fejezetét, mert az mindenki számára valamiféle nyomorult, elnyújtott véget jelentene. Tudom, hogy ez óriási megrázkódtatás lesz, és kimondani is döbbenetes, nekünk is időbe telt, mire mindent elfogadtunk, de úgy véljük, hogy ez a legjobb döntés…

– Mégpedig? – nógatja Thomas, elveszíti a türelmét, amikor Joseph nem képes folytatni.

– Úgy tervezzük, hogy egy év múlva véget vetünk az életünknek. Jövő júniusban. – Joseph hangja elcsuklik.

– Hogyan… mit mondtál? – Violet szeme elkerekedik.

– Nem akarjuk, hogy az egyikünk hamarabb meghaljon, mint a másik. Nem akarunk egymás nélkül élni… mi akarjuk megszabni, hogyan végződjön a történetünk. – Ez a magyarázat gyengédebbre sikerül, de Joseph hangjából fájdalom árad, minden tőle telhetőt megtesz, hogy finoman adja át nekik a terhünket, szeretetbe burkolva.

– Micsoda?! – kérdezte Thomas.

– Igen, miket hordasz itt össze? – fröcsögi Jane. Az italát leteszi az asztalra, mintha valamiért szüksége lenne a kezére.

– Ez lesz az utolsó évünk. – Szürreális hallani, hogy Joseph hangosan kimondja ezeket a szavakat, pedig én voltam az, akiben először megformálódtak. Ez az én utolsó évem lesz.

– Most csak vicceltek. – Jane egyikünkről a másikunkra pillant, a csattanót várja.

– Nem viccelünk – felelem, kétségbeesetten vágyom rá, hogy bár úgy lenne.

– Nem értem – esdekel Violet.

– Hadd magyarázzuk el! – Feléjük hajolok, rátámaszkodom a kanapé szélére.

– Legyetek szívesek, mert ez így elég beteges. – Thomas hátraveti magát a vánkosokra, elhúzódik tőlem.

– Apád meg én kezdünk öregedni…

– Még nem vagytok százévesek! Jézusom! Még csak nyolcvan sem – vitatkozik Jane. – Mennyi idősek lesztek, hetvenhat?

Jövőre ilyenkor majdnem hetvenhét leszek, Joseph pedig hetvenkilenc, de apróságokon nem vitatkozom.

– Azt mondtam, hogy öregszünk. Kérlek, hagyd, hogy befejezzem! – Megfékezem az idegeimet, az összes indok, amelyeket korábban elpróbáltunk, most csapdába esve bujkál a nyelvem mögött, a torkomat fojtogatja az elkövetkező veszteség, minden, amiről lemaradunk, a gyász, amelyet behívunk a mi mennyországunkba. Thomas dühöngve mocorog a székén. – Tudjuk, hogy el fog jönni a pont, ahonnan nincs visszatérés, amikor az egyikünk felismerhetetlen lesz a másik számára, amikor már nem tudjuk gondját viselni egymásnak, talán még nem is fogunk emlékezni senkire. És nem lehet tudni, mikor jön el az a nap, de nem élhetünk örökké úgy, ahogy most. Már így is tovább éltünk, mint a szüleink, az én anyámat leszámítva… és mindnyájan tudjuk, az milyen rettenetes volt hosszú éveken át. Nem akarunk teherré válni a számotokra, sem egymás számára.

– De éppen ezért vannak öregotthonok! Vannak észszerű megoldások… – szól közben Jane, engem azonban nem lehet megállítani.

– Nem akarunk olyan életet. Nem akarunk féléletet. Nem akarunk egymás nélkül élni – mondom, de közben úgy érzem, mintha kezdene elfogyni a levegő.

– Szóval pontosan mi a fenét javasoltok, most komolyan? – Thomas összefonja a karját.

– Egy utolsó évet – veszi át a szót Joseph. – Egy utolsó évet, amikor teljes életet élhetünk, és boldog emlékeket hagyhatunk hátra nektek meg a gyerekeknek. Azt szeretnénk, hogy jó lezárása legyen az életünknek, és ne az énünk valami összeaszott változatára emlékezzetek.

– Ó, szóval eszetekbe jutott, hogy vannak unokáitok? – gúnyolódik Jane.

– Hát persze. – Alig bírom kipréselni magamból, kis híján kicsordulnak a könnyeim. – Alaposan átgondoltuk ezt az egészet.

Thomas majdnem úgy fújja ki a levegőt az orrán, mintha nevetne.

– Na és mi? Szerintetek nekünk mihez kellene kezdenünk nélkületek? – Violet kitöréséhez nem csatlakozik a bátyja és a nővére kiáltása, így csak ott lebeg közöttünk a párás esti levegőben.

Jane pillantása Josephre és rám rebben, aztán a sajtostál felé fordul, mintha abban rejlene valami titkos információ. Látom, hogy átgondolja a tényeket, feldolgozza, amit mondtunk neki, összehasonlítja mindazzal, amit igaznak tart, és arra jut, hogy nem érti az okát.

Joseph szomorúan elmosolyodik, az erő és a bizonyosság valamiféle halvány mását próbálja összekaparni, nekem pedig megszakad tőle a szívem.

– Mindnyájatokat szeretünk. Szeretnénk, ha ez az év számotokra ünnep lenne, amikor rengeteg időt töltünk együtt, egy családként.

– Ünnep? – ismétli Thomas hitetlenkedve. – Hát persze. Rendben. Ne is törődj azzal a millió kérdéssel, ami a fejemben motoszkál… az egyikőtök talán haldoklik?

– Mindnyájan haldoklunk, Thomas – mosolygok rá lágyan.

– Nagyon vicces, anyu.

– Most komolyan. Haldokoltok? – Jane olyan, mint egy kopó, ami mozdulatlanná dermedt, a fülét a fűben motoszkáló zaj felé irányítja.

Megígértem magamnak, hogy nem mondom el nekik. Még nem.

– Anya! – Jane figyelmének a hevétől szúrni kezd a hónom alja, túl erősek a fények.

– Anya! – ismétli Violet, ő is gyanút fogott.

A diagnózisomat végtelen vizsgálatok sora erősítette meg, nevet adtak a néma, titkos harcomnak. Okot. Olyasmit, ami fokozatosan ellopja az emlékezetemet, az agyműködésemet, amíg végül már nem fogom felismerni sem magamat, sem azokat, akiket szeretek. Minden félelem gyökerét egyetlen szóba sűrítette. Parkinson. A gyógyszereknek segíteniük kellett volna, de nem így történt. A betegség előrehaladása és agresszivitása az orvosokat is meglepte, nem tudják megmagyarázni. A legpechesebb betegek egyharmadába tartozom, némi közelgő demenciával, amely számomra nagyon is ismerős rémálom. Még mindig élénken él bennem anyám öregotthonának a rohadás- és fertőtlenítőszaga, a kiabálása, meg ahogy ide-oda repkedett az évtizedek között, dobálózott, nem ismert meg. És a vég még ennél is fájdalmasabb lenne.

– Miért hazudtok nekünk? – vádaskodik Jane, és mintha valami éleset szegezne a torkomnak.

– Nem hazudunk. – Belekapaszkodom a kibúvóba, a remegő ujjaimat összekulcsolom a térdem alatt.

– Nos, nyilván nem mondjátok el a teljes igazságot.

– Evelyn – adja meg magát Joseph –, talán megértenék…

– Mit értenénk meg? – fordul Violet az apja felé.

– Joseph…

– Úgyis megtudják… – Megroggyan a válla az el nem mondottak súlyától, minden erejét kiszívta, hogy idáig eljusson.

– Ezt már megbeszéltük. – Ellenállok a késztetésnek, hogy csendre intsem, és átrángassam egy másik szobába.

– Mit beszéltetek meg? – Violet szeme úgy cikázik közöttünk, mint egy pingponglabda, a gyerekek könyörögnek így, hogy avassák be őket.

– Tudtam! – mondja Jane, és a levegőbe emeli mindkét kezét.

– Nem mondtam…

– Hát ez hihetetlen! – Thomas feláll, és a kandallóhoz megy, a könyökével a párkányára támaszkodik.

– Mondjátok! El! – Jane minden szót külön hangsúlyoz, mintha kulcsokat lökdösne be egy ajtó zárjába.

– Evelyn…

– Nem akarom…

– Nem várhatjátok el tőlünk, hogy ezt bevegyük – mondja Thomas.

– Anya, mi folyik itt? – Violet hangjából kihallatszik a félelem.

– Mi lehetne rosszabb annál, mint hogy apa meg te közlitek velünk: egy év múlva kinyírjátok magatokat? – kérdezi Jane, én pedig a beszélgetés abszurditása ellenére vagy talán éppen amiatt önkéntelenül is visszafojtom a nevetést. Úgy fojtogatja a torkomat, mint a sírás.

– Hogy mindnyájan úgy bántok velem, mint a hímes tojással egy évig. Az lehetne rosszabb. – Kiszakad belőlem a válasz, mielőtt megakadályozhatnám, a részleges beismerés az első teljes igazság a mai napon.

– Szóval haldokolsz – állapítja meg Jane.

– Egy év múlva fogok – ismerem be, kétségbeesetten szeretnék visszatérni oda, ahonnan indultunk. Egy utolsó év. Jövő júniusban.

– Hát ez kész! – mondja Thomas.

– Anya, ne csináld már! – Jane szavai olyanok, mint egy kinyújtott kéz, amely arra biztat, hogy másszak be a mentőcsónakba. Ő mindenkinél jobban tudja, milyen érzés a vizet taposni, miközben az ember a legrosszabbat várja. – Komolyan azt hitted, hogy ennyiben hagyjuk?

Kifújom a levegőt, a beletörődés az én horgonyom. Kettes stádium. Hat hónappal ezelőtt az egyes elviselhetetlennek érződött. Gyorsan romlik… általában hónapok, évek telnek el az egyes stádiumok között, nem lehet megmondani, de az ön esetében… Most viszont bármit megtennék azért, hogy visszamászhassak egy szintet. Josephnek persze igaza van. A védőbástya, amelyet a betegségem köré emeltem, mindössze madzaggal összekötött botok sora. A beismerésem nélkül is hamar széthullana.

– Parkinson-kórom van. Gyorsabban romlik az állapotom, mint ahogy az orvosok előre jelezték. Ameddig lehet, szerettem volna fenntartani a normalitásnak legalább a látszatát, de ahogy alakulnak a dolgok… – Megmutatom a kezem, úgy remeg, hogy azt a legjobb pókerjátékos sem tudná eltitkolni.

– Jaj, anya! – kezdi Violet.

– Jézusom! – mondja Thomas.

– Anya, istenem! Annyira sajnálom. Bárcsak elmondtad volna… de azt hittem, a Parkinson nem olyan… nem az van Michael J. Foxnak? A teljesen jól funkcionáló, cseppet sem haldokoló színésznek? – kérdi Jane.

– Mindenki másképp reagál rá. Az orvosom szerint az én esetem rendkívüli…

– Jó, akkor menjünk el egy másik orvoshoz! – javasolja Thomas. – Kikértél már másik véleményt?

– Ezért nem akartam elmondani! Az elmúlt néhány évet azzal töltöttem, hogy szurkáltak, bökdöstek, próbáltak olyan választ találni, ami másik végkimenetelhez vezetne, de nem létezik ilyesmi. – Elcsuklik a hangom a puszta ténytől, a biztos és elkerülhetetlen pályától, amelyről orrvérzésig igyekeztem letérni, most mégis úgy megadom neki magam, mintha sosem harcoltam volna. – Nem akarom kórházakban, klinikákon és várótermekben elpazarolni a megmaradt kevés időmet, miközben ti hárman kutatásokat végeztek, azon töprengtek, hogyan találhatok valami képzeletbeli gyógymódot. Ez az én döntésem. A diagnózisom nem vitatéma.

– El kellett volna mondanod… Segíthettünk volna – mondja Thomas. – Ez nem csak titeket érint…

– Mit tehetünk? Kell lennie valaminek… – kérdezi Violet.

– Na jó, várjunk csak! – szakítja félbe Jane. – Szóval neked Parkinsonod van… Sajnálom, anya, tényleg nagyon sajnálom, ez rettenetes, de azt mondtátok, hogy mindketten… Várjunk egy kicsit! Apa, neked mi bajod?

– Jaj, istenem! – Violet arcán újabb rémület villan fel. – Mi bajod?

Joseph értetlenül hunyorog.

– Mi bajom?

– Azt mondtad, mindketten véget vettek az életeteknek – emlékeztette Jane visszafojtva az érzelmeit, ahogy egy orvos tanulmányozza a lázlapot. – Mi bajod?

– Nekem nincs…

– Apád egyoldalúan eldöntötte, hogy az én halálom az övét is szükségszerűvé teszi. Nagyra értékelném, ha hárman együtt le tudnátok beszélni róla. Én már megpróbáltam.

– Evelyn! – figyelmeztet Joseph.

– Micsoda?! – szólal meg Thomas a homlokát dörzsölve. – Na jó, ti mindketten megőrültetek!

– Tökéletesen egészséges vagy? – kérdezi Jane fakó hangon.

– Legjobb tudomásom szerint.

– És azért akarod megölni magad, mert anya beteg?

– Jobban szeretném, ha mindketten élnénk, de teljesen egyértelművé tette, hogy ez nem lehetséges – mondja Joseph megsértve, morcosan. Most nem lehet elbújni semmi mögé, minden lapunkat felfedtünk, a mi eltűnésünk mögött nincs semmi varázslat.

– Ez valami perverz játék kettőtök között, hogy ki hátrál ki hamarabb? – kérdezi Thomas. – Mert most is közölhetjük, hogy szerintünk blöfföltök.

– Én nem blöffölök – felelem, legszívesebben máris visszafordítanám az idő kerekét, egy öleléssel zárnám le az estét, és biztosítanám mindnyájukat, hogy örökké velük maradunk, erővel rákényszeríteném magam, hogy elhiggyem ezt a hazugságot. Rettenetesen szeretném, ha igaz lenne.

– Sajnos én sem – teszi hozzá Joseph. Tényleg képes lenne rá? Képes rá bármelyikünk? Egy dolog mindent bevallani, elviselni a fájdalmuk, a dühük és a gyászuk súlyát pusztán a szavaink miatt… de megtenni?

– Ez az egész olyan sok sebből vérzik – mondja Jane.

– Arra gondoltam, több eszed van, apa – vonja kérdőre Thomas, dühösen bámul Josephre.

– Thomas! – A hangom határozott, de nem durva. Számítottunk rá, hogy a fiunk így fog reagálni. Felkészültünk rá.

– Ne Thomasozz engem! – gúnyolódik. – Ez olyan önző dolog! Hogy képzeled, hogy fogja Violet és Jane elmagyarázni ezt a gyerekeknek?

– Erre is gondoltunk. – A remegésem, amely most már teljesen nyilvánvaló, eltereli a figyelmemet a hosszabb magyarázatról. Joseph megint megszorítja a kezemet, erőt ad, én pedig hálás vagyok érte.

– Aligha! – kiáltja Thomas. – Úgy viselkedtek, mint két szerelmes tinédzser…

– Thomas, higgadj le! Nem tudok gondolkozni – szól közbe Jane, a legidősebb testvér tekintélye összezúzza a státuszt, amit az öccse a pénzügy világában szerzett. Az elsőszülöttünk… Nehéz elhinni, hogy habár Jane sosem ment férjhez, hamarosan talán nagymama lesz. A lánya, Rain bevallotta, hogy próbálkoznak. Egy kisbaba, akit talán sosem tarthatok a karomban. Belém mar a fájdalmas veszteség, elképzelem, ahogy Rain a kórházi ágyon ül, a rózsaszín kisbabáját a mellkasára öleli, az ágyához odahúztak egy széket nekem, és felém nyújtja a kisbabáját, az én dédunokámat, de nem vagyok ott. Nem láthatom, ahogy az az élet kibontakozik, nem fogom érezni, ahogy az apró ujjait az enyémek köré hajlítja, sosem fogom látni, ahogy az unokám megörökli az anyaság titkait, ami összeköt minket. Én is úgy tartottam a karomban a kisbabáimat, mint ahogy ő az övéit fogja, és ott kellene lennem, hogy megmutassam neki, hogy megajándékozzam egy szabad pillanattal, amikor egy kicsit pihentetheti a fáradt szemét, és azt mondhassam neki: Add ide azt a babát, akit pont olyan régóta szeretek, mint téged, vagyis még mielőtt találkoztunk volna: egész életemben és még azon is túl.

Thomas a húga felé fordítja a pillantását.

– Violet, lehetetlen, hogy téged ez nem zavar!

Violet alacsonyabb, mint a hórihorgas testvérei, az én apró termetemet örökölte, míg Jane és Thomas Josephét, így Violet arra a porcelánbabára emlékeztet, amelyet kislány koromban imádtam a hullámos hajával, a telt ajkával és a könnyektől csillogó szemével. A törékenysége gyönyörű és kézzelfogható.

– El sem tudom képzelni. – Violet halkan, bizonytalanul beszél. – De nem hiszem, hogy önzők. Borzalmas belegondolni, ugyanakkor… valahogy romantikus is.

Thomas összenyomja az ujjait az orrnyergén, a fejét lehajtja, a szemét összeszorítja.

– Ugye tudod, hogy nem vagy normális? – A nővérére emeli a pillantását. – Jane, nem tudnál az eszükre hatni?

– Képtelen vagyok felfogni ezt az egészet. – Jane a szőlőfürt szárát forgatja az ujjai között. Letép egy szemet, hátrahúzza a héját, megjelenik alatta a nyers zöld hús.

Nem sír, és nem dühös. Próbálja megérteni, de a részletek nem fognak segíteni neki. Egy ilyen döntés túl idegen, végiggondolhatatlan – a szeretet ereje halálra rémiszti.

– Mindkettőtöknek elment az esze. – Thomas a fejét rázza, homályos a tekintete.

Joseph szóra nyitja a száját, hogy elmagyarázza, de én félbeszakítom, próbálom visszaterelni ezt a beszélgetést a helyes ösvényre.

– Nyilván zaklatottak vagytok, mi pedig megértjük. – Miközben azonban kimondom, én is tudom, hogy ez nem elég, de az agyamra köd borul, nem találom meg az eltervezett szavakat, a megnyugtató magyarázatot, amiről azt reméltük, békét ad majd nekik a bánatuk ellenére.

– Zaklatottak? Ez őrültség! Nem tehetitek! – Thomas hangja elcsuklik.

– Sok volt ez így egyszerre, és mindnyájatoknak időre lesz szüksége – folytatom, pedig érzem, hogy beszéd közben egyre gyengülök. – De egyelőre csak azt akartuk, hogy tudjátok. Ezen nincs mit megvitatni.

Joseph bólint. Érzem, hogy engem figyel. Mindig azonnal reagált a legkisebb hangulatváltozásomra is. Középen lágyabbá válik a homloka, amikor leolvassa rólam, amit képtelen vagyok elrejteni. A gyomrom görcsbe rándul: ami néhány nappal ezelőtt még csak terv volt, immár mozgásba lendült, az időzítő elindult, a homokóra megfordult. Nem tudok ennél sokkal többet adni, az erőm, amelyet összeszedtem erre a beszélgetésre, darabokra hullik, ha tovább nyaggatnak, a meggyőződésem hamis, és megroggyan, amikor a gyerekeink szemébe nézek. A ma este nem könnyű, és Joseph kérdés nélkül is tudja, mire van szükségem.

– Reméljük, egyszer majd megértitek, addig pedig bíztok bennünk és a döntésünkben. – Elengedi a kezem, és talpra áll, jelezve, hogy a beszélgetés véget ért.

– Szóval ennyi volt, igaz? Nincs mit megbeszélni? Csak bíznunk kell bennetek? – fortyog dühösen Thomas. A testvéreire pillant támogatást várva, de egyelőre legalábbis nem maradt bennük annyi tűz, hogy támadásba lendülhessenek. Violetből kiszállt az erő. Jane akár egy jégtömb.

– Le fogod késni a vonatodat – mondja Joseph kedvesen.

Thomas kinyitja, majd becsukja a száját, és a következő percben úgy tűnik, mintha vitatkozni akarna, vagy lenne még mondanivalója. A szobára homály telepszik, mintha mindnyájan ugyanazt az éber álmot látnánk. Thomas a karjára hajtja a zakóját, és kimegy az előszobába. Joseph követi, aztán Jane és Violet is feláll, a varázslat pedig ezzel megtörik. Hirtelen mintha nagyon későre járna. A hullámok végeérhetetlenül csapdossák a partot, újra hallhatóvá válnak az űrben, amelyet eddig a gyerekeink tiltakozása töltött be. Nem érezhetem magam sértve, amiért Thomas nem ad puszit, és el sem köszön. Ez a mi művünk. És mégis elszorul a szívem, miközben nézem, hogy elmegy. Jane elkezdi összeszedni a tányérokat, és habár intek neki, hogy ne foglalkozzon vele, ő ügyet sem vet rám, csak kiviszi a mosogatnivalót a konyhába.

Violet mellém huppan a kétüléses kanapén, a lábszárát maga alá hajtja, mint egy gyerek.

– Annyira sajnálom, anya. Amiken át kellett menned, és ahogy magadat érzed. Borzalmas. Bárcsak tudtam volna… de kérlek, ne tedd!

Látom, hogy kezd úrrá lenni rajta a pánik, átszivárog a szomorúságán, bennem pedig feltör a bűntudat, amit eddig próbáltam elnyomni. Hogy magyarázzam meg nekik, hogy egyáltalán nem vágyom a halálra?

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne! – Most már gyorsan csorognak lefelé a könnyek az arcomon. Megölelem, a fürtjeibe temetem az érzelmeimet.

Hallom, hogy Joseph még egyszer, utoljára kérleli a fiunkat.

– Nem arra kérünk, hogy hagyjátok jóvá. Tudom, hogy arról szó sem lehet. Csak ne tűnj el, Thomas, kérlek!

Thomas dühösen az apja szemébe mered, aztán válasz nélkül elmegy. Becsapódik mögötte a szúnyoghálós ajtó.

– Ennek a beszélgetésnek még nincs vége – mondja Jane, miközben felkapja a táskáját. Nem hajlandó a szemembe nézni, de közelebb hajol, és megölel, mielőtt követi az öccsét. Beleegyezett, hogy mielőtt hazamegy, kiteszi Thomast az állomáson, hogy felszállhasson az utolsó New York-i vonatra, én pedig aggódom, vajon kiér-e időben, és nem lesz-e túl zaklatott ahhoz, hogy megtalálja a megfelelő peront. Itt kellett volna maradnia, de mindig visszamegy a városba éjfél előtt.

Joseph kikíséri Violetet, a lányom pedig az apja karjába fonja a sajátját, úgy elidőzik az ajtóban, mintha memorizálni akarná a nappalit, mielőtt köddé válik. Át fog vágni a kerten a szomszéd házba menet – oda, ahol én felnőttem. Anyám Josephre és rám hagyta a cédruszsindellyel fedett épületet, amikor meghalt. Kíváncsi lennék, mikor számol be Violet Connornak a döntésünkről. Connor rendes ember, szereti Violetet, de sosem tanulta meg, hogy ha szomorúságot lát az arcán, rákérdezzen az okára.

Joseph egyedül jön vissza, és csatlakozik hozzám a kanapén. Kiürült a nappali, a beszélgetésünk visszhangja a levegőben lebeg.

– Hát ez jól ment. – A hangja elgyengült a sok beszédtől, mintha köhögnie kellene. – Jobb lett volna, ha nem mondunk nekik semmit?

Nehéz a szívem, arra a szőlőszárra gondolok, amelyet Jane folyamatosan tekergetett, Violet könnyeire, Thomas dühére. Josephfel megvitattuk, elmondjuk-e nekik egyáltalán, és hogy vajon emberségesebb-e időt adni nekik a felkészülésre, ha az egy év kínszenvedést jelent. De tudom, mi a titkolózás ára, és ezt most nem bírtam volna magamban tartani.

– Sok volt ez így egyszerre. Időre van szükségük.

– Remélem, igazad van – feleli nem túl meggyőzően.

– Elég gyorsan beárultál. – Megtörlöm az orcámat, nem ismerem be, hogy némi megkönnyebbülés húzódik a haragom mögött, amiért nem kell titkolózni, kifogásokat keresni, és nem lesz megalázó leleplezés.

– Tudom, sajnálom… de helytelennek éreztem, értelmetlennek, ha nem árulunk el nekik mindent.

– Nem álltam rá készen. – Nyűgös a hangom, pedig nem mintha sok beleszólásom lenne.

– Én egyáltalán nem állok készen erre az egészre. – Joseph figyelme az üres kanapéra esik, mintha felajánlaná a fájdalmát a gyerekeink kárpiton hagyott nyomainak.

– Akkor már ketten vagyunk.

Némán ülünk, de ez már nem olyan, mint a néhány perccel ezelőtti feszült csend, ezt most az a tudat súlyosbítja, hogy ránk nehezedik egy jókora teher egyik fele, valamint hogy bűntársak vagyunk a másik döntésében. Talán Joseph azt fontolgatja, hogy meggondolom-e magam, vagy hogy ez a beszélgetés, az én meggyőződésem ki fog-e hullani a gyengülő emlékezetemből.

– És most? – kérdezem.

– Most együtt töltjük ezt az évet te meg én és a család. Végigjárjuk újra az életünk ösvényeit… újraéljük a közös emlékeinket. Én csak ennyit akarok.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani – ugratom, a kiszámíthatósága részben keserű ízt hagy a számban, részben gyógyító erejű.

– Talán rossz, hogy ezt akarom?

– Nem, nem az. – A hangomból elszállt a könnyedség. – De te egészséges vagy… még van időd.

– Túl sok napot töltöttem már el nélküled.

Nekidőlök, de csak kicsit. Az évek, amíg én Bostonban voltam, aztán ő a tengerentúlon, ezek az emlékek olyan távoliak, mintha valaki máséi lennének.

– Az olyan régen volt! Azóta már nyilván bepótoltuk azt az időt.

– Mindig azt fogom kívánni, bár több időm lenne még veled. – A szeme újra megtelik könnyekkel, ránk telepszik a valóság, hogy pontosan milyen rövid tud lenni egy év.

– Sosem lesz elég, nem igaz? – Remeg az állam, Joseph pedig a karjába kap.

– És neked? – A fülembe suttog. – Tudom, hogy gondolkoztál rajta. Tudom, hogy álmodoztál mindarról, amit megtehetnénk.

– Azt leszámítva, hogy sikerül meggyőznöm téged, és végül meggondolod magad? – Elhúzódom, és egyenesen ránézek, a szemem kivörösödött és karikás. Az egyetlen év véglegessége a testemben reszket. Amikor csak rólam volt szó, nem tűnt ennyire ijesztőnek. Mintha elszállhatnék, csak hullámok maradnának a nyomomban, jelezve, hogy itt voltam. Most kétszer olyan nehéz. Két kő süllyed le az ismeretlen mélységbe.

– Kérlek, Evelyn! A ma este már így is elég nehéz volt.

Meghátrálok, a kimerültség elhomályosítja a józan észt. Megadom magam, habár csak időlegesen.

– Tudod a választ… – Megrázom a fejem. – De butaság. Lehetetlen, nem tudom, hogyan, vagy hogy egyáltalán képes lennék-e…

– A szimfonikusok? – kérdezi Joseph gyengéden, amikor nem folytatom.

A két zongorára pillantok a lámpafényben fürdő dolgozószobánkban. A ritkán megszólaltatott Steinback fényes hátára. Mutatós darab, apám vette a húszas években. Könyörögtem, hogy játszhassak rajta, de anyám kritikus pillantása alatt mindig úgy éreztem, mintha szvinget járnék egy múzeumban: illetlenségnek, szinte felelőtlenségnek. Jobban szeretem a Baldwint, amelyet Joseph használtan vett, a meleg mézszínével, a megsárgult billentyűzetével, a paddal, amelynek a párnája középen már megrogyott, és amelynek a felhajtható ülése alatt kottatartó rejtőzik. Ezen tanítottam meg Jane-t játszani, és ezen próbálkoztam Thomasba és Violetbe is belenevelni a zenélés szeretetét, de velük nem jártam sikerrel. Itt vezényeltem le a kezdők óráit, és szórakoztattam a vendégeket, amikor a gyerekek kicsik voltak, az Oyster Shell minden szobáját kiadtuk, én pedig rögtönzött koncerteket adtam a nappalinkban, amely pezsgett az élettől, a táncoló pároktól és a nevetéstől.

A legnagyobb álom a listámon: játszani a Bostoni Szimfonikus Zenekarral. Egy életen át gyakoroltam, és ez az álom volt a mögöttes ok, a mélyben lüktető szívverés. Ez a minden alapot nélkülöző, valószerűtlen vágy még akkor virágzott ki bennem, amikor egy másik életútban reménykedtem. Ezt az álmot sosem sikerült kiirtanom magamból az észérvek, a tények és annak ellenére sem, hogy az életem teljesen más irányt vett. Még most is itt él bennem, amikor már a véggel nézek szembe. Nem ismerem el, milyen abszurd volt már a kezdetektől, és milyen nevetséges most. Az ötlet aprónak, önzőnek tűnik a gyerekeim arcát eltorzító düh fényében. És mégis, a vágy él tovább, lüktet, és tisztán érzi az egyre múló perceket.

– Ki kell találnunk, hogyan búcsúzzunk el – mondom inkább.

KETTŐ

Joseph

1940. június

Átszeltem a mezőt Tommy és Evelyn házához; a friss cédruszsindely harmatosan csillog a rózsaszín reggel fényében. A kertjük régen tele volt fákkal, amelyek szétszórták a lombjukat, némelyik a tűlevelét és a gyantától ragacsos tobozait. Most azonban tisztán látszik az útvonal, mert a hurrikán gyökerestül kitépte a fákat. Télen ezt a mezőt – a minket összekötő hidat – hó fedi, és alattomossá válik. A csizmánk latyakos nyomokat hagy, olykor megcsúszik, áttöri a jeges felszínt. Ősszel aranyszínű lesz, a fű szárazon ropog a talpam alatt. Tavasszal pedig, amikor elolvad az első hó, sáros, minden kókadt és rendezetlen, átszelik a csapások keresztül-kasul. Aztán jönnek az ilyen napok, mint ez a mai, lassan minden beindul: kipattannak a rügyek, felszárad és beivódik a hólé, a záporok madárdallal végződnek. A vadvirágok megmagyarázhatatlanul, tartósan nőnek, az egész mező lila színben pompázik.

Már majdnem a házuknál járok, amikor Evelyn kirepül a bejárati ajtón, és becsapja maga mögött.

Tommy néhány másodperccel később bukkan fel.

– Ev, hagyd abba! – kiált utána. – Nem visíthatsz rá csak úgy édesanyára, és nem hagyhatod faképnél!

– Mit tehetne velem, elküld itthonról? – gúnyolódik Evelyn a testvére felé fordulva.

– Mi folyik itt? – Futásnak eredek, hogy utolérjem őket, Thomas pedig lelassít a kedvemért. Evelyn előrerohan a Bernard Beach felé.

– Nem gondolod, hogy ezzel csak az ő igazát bizonyítod? Már így is kezelhetetlennek tart!

– Majd megmutatom neki, mi az, hogy kezelhetetlen!

– És hálátlan.

– Miért legyek hálás? – nevet fel hitetlenkedve Evelyn. – Mert a következő két évemet azzal tölthetem, hogy megtanulok pukedlizni? Nekem nem kell az ő élete! Egyedül van a házban, várja, hogy apa hazajöjjön a munkából, minden napja egyforma! – Megint elrohan, de közben hátrakiáltja: – Inkább meghalok!

– Miért kiabál? – kérdezem.

– Édesanya el akarja küldeni Evet Bostonba, Maelynn nénihez.

– Várj csak, mi? – Megtorpanok, de Tommy csak rohan előre.

– Nyár végén. Tudom. Minket is éppúgy megdöbbentett, mint téged. – Int, hogy menjek tovább, miközben próbál mindent elmondani erről a furcsa esetről.

– Ezt nem értem. Maelynnhez?

– Pontosan.

Mrs. Saunders legjobb tudomásom szerint már évtizedek óta nem beszélt a húgával, és soha nem találkozott vele egyikünk sem. Maelynn tizenhét éves korában megszökött, de a részletek homályosak és vitatottak, mint a kisvárosi legendák általában. Vadócnak tartják, kiszámíthatatlannak. Ennek semmi értelme.

– Miért akarná anyukátok, hogy Evelyn vele éljen?

– Úgy gondolja, hogy Evnek szüksége van egy kis segítségre az előkelő hölgyekhez illő viselkedés terén, és állítólag Maelynn valami úri, bentlakásos iskolában tanít, a Mrs. Mayweather Leányiskolájában, vagy valami ilyesmiben. Azt mondják, csak az jut be, akiknek jó helyen vannak ismerősei.

Úgy megyünk oda Evelynhez a Bernard Beachen, mint egy ketrecbe zárt állathoz, nem teszünk hirtelen mozdulatot, csak leülünk mellé a homokba. Nem vesz rólunk tudomást, fortyog dühében.

Tommy elhajít egy lapos kavicsot, megcsavarja a csuklóját, hogy kacsáztassa a vízen; a kő egyszer, kétszer, háromszor visszapattan a felszínről.

– Ev, rosszul látod a dolgot. Lehetőséget kapsz rá, hogy elmenj Stonybrookból, igazi városban élj, új emberekkel találkozz. Kaland lesz. Én bármit megadnék érte.

– Nos, akkor átveheted a helyemet – mormolja Evelyn, a haja a szemébe lóg. Még sosem láttam ilyennek: az orcáján megjelent pár szeplő a naptól, a bőre, amelyet mindig szétfeszít a széles mosolya, most szürke, feszült.

– Egy lányokkal teli iskolában? Bármikor! – Tommy vigyorogva oldalba vág.

Leülök melléjük, megdöbbent, mennyire hasonlóak. Pár hét múlva az egyikük tizenöt, a másikuk tizenhét éves lesz, csak két nap van a születésnapjuk között, de nem ezért hiszik róluk az emberek gyakran, hogy ikrek. Olyan magabiztosság árad belőlük, mint amilyen belőlem soha, teljes bizonyossággal tudják, kik ők, amit én soha nem mondhattam el magamról, a karizmájuk miatt pedig folyton bajba kerülnek, de mindenből kimásznak – ahogy velük együtt én is. Teljesen összefonódott az életük, testvérek és egyben legjobb barátok, amit én, az egyke, sosem tapasztaltam meg. Habár egyedül nőttem fel, sosem voltam magányos, mert úgy befogadtak, mintha én lettem volna a hiányzó kártyalap a paklijukban.

Együtt rohantunk le a partra végig a földúton, ami néha, a teliholdas éjszakákon víz alá került. Tommy vezette a csapatot, a talpunk nyár végére mindig megkeményedett a szúrós köveken és a forró homokon. Kiúsztunk a Captain’s Rockig, ahol a víz alá süllyedt földnyelv egy része kiugrott a felszín alól, arra figyelmeztetve a hajósokat, hogy ne jöjjenek közelebb, és kitapogattuk a csúszós oldalába csoportosan belekapaszkodó étikagylókat, amelyek olyanok, mint az indákról lógó szőlőfürtök. Szedtünk egy kosárra valót, és visszaúsztunk, úgy vizesen rávetettük magunkat a famólóra, és kimerülten feküdtünk, hagytuk, hogy megszárítson a déli nap. A csupasz sarkunkkal feltörtük a kagylókat, hogy látszódjon a nyálkás, fehér vagy narancssárga húsuk, aztán felfogattuk őket egy madzagra kötött ruhaszárító csipeszre, egymás mellett ülve beleeresztettünk három zsineget a vízbe, a lábunkat lógattuk, és vártuk, hogy finoman megrántsa egy rák. Nem emlékszem az első találkozásunkra, aminek talán az lehet az oka, hogy nem is történt meg, mivel a családunk háza már generációk óta egymás mellett állt. Sosem volt olyan idő, amikor nem ismertem Tommyt és Evelynt, nem igazán. Próbálom elképzelni a következő két évet Evelyn nélkül, de csak a teste nyomát látom a homokban kettőnk között, ahová tartozik.

– Azok a lányok borzalmasak lesznek. – Formátlan köröket ír egy bottal a két térde között.

– Biztos nem – felelem.

– És ha mégis borzalmasak, viszont nagyon csinosak, hozd őket haza nekem, rendben? – javasolja Tommy.

Evelyn a vállába bokszol az öklével, de közben mosolyog.

A nyarat együtt töltjük, aztán Evelyn elmegy, a következő nyárig haza sem jön. Tommynak és nekem úgy telik el az év, mint mindig, az időnk megoszlik az iskola, a háborús hírek kibeszélése és a fogadó felújítása között, ugyanis segítenem kell a szüleimnek, miután az épületet megrongálta az 1938-as hurrikán.

Már két éve, hogy lecsapott az a vihar, de az emléke olyan tiszta, mint a marhabélyegző után maradt sebhely. Azon a szeptemberi napon pont olyan forró és ragacsos volt a levegő, mint egész nyáron. Tizenöt éves voltam. Tommy, Evelyn meg én iskola után kiúsztunk a jókora hullámok között, anyám pedig beszedte az ágyneműt a szárítókötélről, mivel eleredt az eső. Amikor megérkezett a vihar, úgy dühöngött, mintha élne. A padlásunkon vészeltük át a halálra rémült vendégekkel együtt, nehéz ládákba és egymásba kapaszkodtunk, az ablaktáblákat beszögeltük a viharos szél és a csapkodó eső ellen. A vízszint megemelkedett, betört az ajtón és az ablakokon, ledöntötte a százéves juharfákat, eltépte a villanyvezetékeket, elvitte a bútorokat, végigúsztatta őket az utcákon.

Elázva, megrázva jöttünk elő, átcaplattunk a vízen és a sáron, felkészültünk a legrosszabbra. A famóló támoszlopai úgy kettétörtek, mint a fogpiszkálók, a tengerparti nyaralók lerepültek a cölöpökről a földre, csak törmelékek kupacai maradtak utánuk. Tommy és Evelyn egy felfordított porcelánkád mellett talált rám, ott álltunk egymás mellett néma csendben. Anyám térdre zuhant a sötét, felforgatott földön, megmarkolta az udvarunkból kitépett egyik fenyőfa napvilágra került gyökereit, és zokogott. Apám mellette állt, erősen fogta a rázkódó vállát.

Saundersék háza hónapokkal később visszatért a szokásos pompájához. Mr. Saunders megbízta néhány munkását, hogy vágják ki a penészes, vakolt falakat, szedjék fel a szőnyegeket, és építsék újra az egész helyet, amíg ő a városi irodájában dolgozik. A teljesen üres udvar – ahol korábban öreg fák álltak – volt az egyetlen jele a pusztításának.

Nálunk a vihar még mindig jelen lévő ellenség: vacsora közben apám tekintetét és figyelmét magukra vonják a csupasz szobák és a durván faragott falak. Tommy erősködésének engedve Mr. Saunders szerzett apámnak munkát a gyártósoron a helyi hajó- és motorgyárban, a Groton Ship and Engine Companynál. Anyám belépett a Vöröskeresztbe, miközben Roosevelt közmunkásai letakarították az utcákat. Apám azt mondta, ez átmeneti, csak amíg elég pénzt félre nem tudunk tenni ahhoz, hogy felújítsuk az Oyster Shellt, és újra megnyissunk. Ám most, két évvel később is vacsora után azonnal a garázsba rohan, éjszakába nyúlóan dolgozik, próbál bútorokat fabrikálni hulladék fából. Anyám a korábbi fogadóban járkál és pakol, miközben aggódó szemmel bámul ki az ablakon apám sziluettjére, amelyet megvilágít a fölötte alacsonyan lógó, csupasz villanykörte. Néha kilesem, amint átölelik egymást, amikor anyám úgy dönt, hogy már túl késő van, és átszeli a harmatos füvet, hogy ágyba hívja apámat, a karját átfonja a férje kerek hasán, amíg ő meg nem enyhül.

Habár mindent ugyanúgy csinálunk, mint eddig, ezekben a hónapokban Stonybrook furcsa Evelyn nélkül, én pedig görcsbe rándult gyomorral járkálok, mintha elfelejtettem volna valamit, de nem emlékeznék rá, hogy mit. Folyton azt várom, hogy felbukkan valahol, nekinyomja az orrát az ablaknak, vagy mögöttünk biciklizik az ösvényen hazafelé az iskolából. Tudtam, hogy Tommynak nehéz lesz nélküle, de meglep, hogy engem ennyire megvisel a hiánya.

– Emlékszel, amikor gyerekek voltunk, és Evelyn azzal a hatalmas tengeripókkal üldözte a Campbell ikreket? – Elhallgatok, az ecsetem megáll a levegőben az új ablakpárkány fölött. Miközben ezt kérdezem, valami megrándul bennem, valami nincs rendben. Nem bírom kiverni őt a fejemből. Evelyn, aki Tommy kinőtt overalljait hordta, aki hátrahajtotta a fejét, és nagyra tátotta a száját, amikor nevetett, aki a sós sárban térdelt, és puszta kézzel ásta ki a palloskagylókat.

– Reméljük mindenki kedvéért, hogy Bostonban kifogytak a tengeri- pókokból – kuncog Tommy.

– Szerinted korábban hazaküldik? Kirúgják rossz viselkedés miatt, vagy ilyesmi? – kérdezem, próbálok könnyed hangot megütni.

– Viccelsz? Meglepne, ha egyáltalán visszajönne!

– Ezt meg hogy érted?

– Stonybrook unalmas. Ha engem elküldenének Bostonba, sosem jönnék haza.

– Miről beszélsz? Evelyn imádja Stonybrookot.

Tommy megtörli a homlokát a karjával, egy csík fehér festéket ken rá.

– Szerette Stonybrookot. De akkor még nem járt sehol máshol. Te tényleg itt akarod leélni a hátralévő életedet?

Nekem ez a kérdés soha eszembe sem jutott. Körbepillantok az Oyster Shellen, amelyet még a dédnagyszüleim építettek az 1800-as években, a penészfoltos falakat meg a rohadó deszkákat lassan helyreállítjuk annyira, hogy újra lehessen nyitni. Egy nap én fogom átvenni, itt nevelem majd fel a gyerekeimet, mint a szüleim és az ő szüleik. A Myersek négy generációja nőtt fel a Long Island tengerszoros mentén, a gyerekeim lesznek az ötödik. Öt generáció szalad végig ugyanazon a homokon, tanul meg úszni ugyanazokban a hullámokban. Nincs másik hely, amely ilyen mélyen gyökeret vert volna a lelkemben, sehová máshová nem tartozom ilyen erősen, egyedül ez hív haza.

– Nekem elég Stonybrook.

Nem tudom nem észrevenni őt, amikor leszáll a vonatról, olyan a zakót meg kalapot viselő férfiak szürke ködében, mint egy fénycsóva. Már majdnem odaér hozzánk, amikor felismerem. Még Tommy is meglepődik. A nyakát nyújtogatva nézelődik, New London hemzsegő vasútállomását pásztázza ismerős arcot keresve, mielőtt két kar a nyakába reppen. Evelynre számítottunk. Ez a lány azonban – ez a nő –, aki felénk lebeg a kezében a bőrtáskájával, és mosolyogva szeli át a tömeget, egy idegen.

A ruhája a teste domborulataira simul, a színe azokét az ibolyákét idézi, amelyek vadon nőnek az ő házuk és a miénk közötti mezőn. A haját oldalra fésülte, és úgy hátratűzte, hogy hangsúlyozza a szemét, ami tele van zöld pöttyökkel, habár én ezt eddig még sosem vettem észre. Már nem egyszerűen apró termetű, inkább vékony és nőies. A fényes cipőjének magas a sarka, bár én a fejemben mindig mezítláb látom. Felharsan egy vonatkürt a távolban, és a kora nyári hőség fojtogatóvá válik. A mellkasom összeszorul, a szám kiszárad.

Tommy megfogja Evelyn vállát, és kartávolságra tartja magától.

– Hol van a húgom? – Megpördíti, és látványosan a háta mögé bámul. – Mit csináltál az én Evelynemmel?

Tommyt mindig magasabbnak látom a valóságosnál, mert a heves gesztikulációja és az életerős hangja nélkül minden szoba üresnek tűnik, amíg ő be nem lép, most azonban, hogy a húga magas sarkút vett fel, majdnem egyformák. Evelyn kuncog, és még ez is szívmelengető. Felém fordul, és átkarolja a derekamat. Olyan virág illata árad belőle, amelynek nem ismerem a nevét.

– Annyira örülök, hogy látlak titeket, el sem tudjátok képzelni! – Az arca ragyog, és megfogja mindkettőnk karját. Felvonja a szemöldökét, mint mindig, amikor valamilyen történetbe kezd. – Fogalmatok sem lehet róla, milyen évem volt!

– Nos, Ev, bármit csináltak is veled, bejött – bólint Tommy. – Még az is lehet, hogy anyánk ténylegesen elájul.

Evelyn hátravetett fejjel nevet. A mellkasomban melegség terjed szét, mintha a napsütés okozná, az ujjai forrók a bőrömön. Rám pillant, aztán a cipőjére, és elengedi a karomat.

– Ne hagyjátok magatokat átverni! Úgy terveztem, hogy rongyosan jövök haza, de nem akarom, hogy anya felrobbanjon. Egyébként meg Maelynn néni elég sokszor kiállt mellettem, és nincs szükségem arra, hogy anya még rátegyen egy lapáttal. Legyen elég annyi, hogy az igazgatónő nem igazán bírta a búrámat!

– Miért nem vagyok meglepve? – szellemeskedik Tommy.

– Milyen Maelynn nénikéd? – kérdezem. – Olyan, mint a hírneve?

– Igen, találkoznotok kell vele! Egyszerűen hihetetlen. Ő az egyetlen, aki igazából valami érdekeset tanít. Istenem, olvasunk Faulknert, Woolfot, a Brontë nővéreket… – Észreveszi az üveges pillantásunkat. – Értem, fogalmatok sincs róla, miről beszélek, de higgyetek nekem! Zseniális. Minden lány csodálja. Nehéz elhinni, hogy anya húga.

Tommy oldalra hajtja a fejét, szokás szerint most is készen áll rá, hogy elsimítsa a dolgokat Evelyn és az anyjuk között.

– Azért ő sem olyan vészes, Ev.

A húga jelentőségteljes pillantást vet rá.

– Te könnyen beszélsz! Te vagy az ő angyalkája, a csodagyereke. – Amilyen keményen fogja Mrs. Saunders Evelynt, olyan engedékeny és érzelmes lesz, amikor a fia odafordul felé, ilyenkor rés támad az anyjuk egyébként acélos külsején.

– Nos, ez azért van, mert tényleg angyali csodagyerek vagyok. – Kacsint.

Evelyn a fejét rázza, és belekarol mindkettőnkbe.

– Nos, akkor lennének szívesek a tisztelt urak hazakísérni? – kérdezi eltúlzott udvariassággal.

Tommy megemeli a képzeletbeli kalapját, aztán felkapja a testvére táskáját. Én a szokásosnál magasabb hangon nevetek, amitől rettenetesen kínosan érzem magam. Kiélesedtek az érzékszerveim, magamba iszom Evelyn karja belső oldalának a lágyságát. Kihúzza a vállát, és előredugja az állát, látványosan rámosolyog mindenkire, aki elhalad mellettünk.

Az ezt követő éjszakákon róla álmodom, mindig az ibolyaszínű ruháját viseli, vagy meztelenül sétál egy vadvirágos réten, a hajából virágok lógnak ki. Nem emlékszem olyanra, hogy Evelyn meg én bármikor is kettesben maradtunk volna, de most csak erre vágyom. Látnom kell, mennyit változott. És hogy van-e még hely az életében, ahová én beférek. Meglep, milyen kevéssé ismerem még azok után is, hogy együtt nőttünk fel a tengerparton.

Habár az igazat megvallva, hálás vagyok a külön töltött időért. Nem tudom, hogyan fogadja majd Tommy az újonnan kivirágzott érzéseimet, de én elpirulok, ha az álmaimra gondolok. Tommy a legjobb barátom, szinte már a testvéremnek tekintem, amit senki másról nem mondhatok el. Hogyan is várhatnám el tőle, hogy elfogadja ezt a változást, miszerint most egyszerűen muszáj megnevettetnem a kishúgát, és nagyon szeretném megfogni a kezét?

Nem hívhatom el Evelynt csak úgy randira, nem fütyülhetek utána az utcán, ahogy Tommy, amikor meglátja a lányokat a városban. Ők nevetnek, mert tudják, hogy Tommy mindenkivel flörtöl, mégis beleesnek. Tommy magával visz, hogy szórakoztassam a másik lányt, annak a barátnőjét, akit ő kinézett magának. A lányok néha közelebb hajolnak, és csókolózunk, de a szívem máshol jár, miközben az ajkuk az enyémhez ér.

Magam sem tudom, mit gondoljak. Hisz ez Evelyn! Az az Evelyn, aki annak idején birkózott velünk a homokdűnén, kihívott köpőversenyre, és marékszám ette a vadszedret anélkül, hogy zavarta volna az állán lecsorgó leve. Az az Evelyn, aki régen lefogott, és követelte, hogy vigyem a hátamon, aki addig nevetett Tommy viccein, amíg csuklani nem kezdett. Ez az Evelyn most hátrahúzza a vállát, hogy kiemelje a ruhája alatti domborulatokat. Az ő édes illata úgy vonz magához, mint a varázslat, az érintésétől pedig összecsuklik a térdem. És ez az Evelyn csak a nyári szünetre jött haza, utána megy vissza az iskolába.

Tommynak ma szabadnapja van, és a tengerpartra menet mindketten beugranak a fogadóba, erősködnek, hogy szökjek ki velük néhány órára.

Tommy odahajít nekem egy csíkos törölközőt.

– A régi idők kedvéért, mielőtt Evelyn elmegy, és még előkelőbb hölggyé válik.

– Azt nem akarnánk – vigyorgok. Evelyn ettől elneveti magát, az én mosolyom pedig félénken szélesebbre húzódik.

Sárga pamutruhát visel a fürdőruhája fölött, és ő megy előre a Sandstone Lane-en a Bernard Beach felé. Elképzelem a pillanatot, amikor kigombolja a ruháját, és áthúzza a vállán. Hálás vagyok, amiért nem láthatják a gondolataimat; engem még mindig meglepnek, habár nem érintenek kellemetlenül. A napszemüvege elrejti a szemét, és a változó színére gondolok, hogy vajon most a kék vagy zöld melyik árnyalatában csilloghat.

A homok hűvös a talpam alatt ezen a késő délutánon, de ez már nem tart sokáig, mivel a nap égeti a nyakamat. Evelyn ledobja a napszemüvegét a pokrócra, és a víz felé rohan, ahol már közeleg a dagály. Útközben leveszi a ruháját, az anyag mögötte repül, aztán összegyűrődve a homokra hull. A lába a tajtékba csap, felsikolt a hidegtől, aztán megy tovább, és átgázol egy kisebb hullámon. Tommy meg én lehajítjuk a törölközőnket, levetjük az ingünket, aztán utánarohanunk. Én a víz alá bukom, a jeges víz a bőrömre csap, lüktet a fülemben, mindent eltompít, és átfolyik fölöttem. Kitörök a felszínre, megint levegőhöz jutok, a hangok újra tisztává, élessé válnak. Evelyn a hátán fekszik, a rózsaszín lábujjai kilátszanak a vízből, a melle lebeg, ahogy kiemeli, az arca sápadt, úgy csillog, mint egy kagyló belseje. Miután áthalad rajta a hullám, megpillantok egy fehér csíkot a hasából, olyan, akár a hold sarlója, aztán újra víz alá kerül. Tommy előreúszott, a hajógyári munkától lebarnult karja hol eltűnik, hol kibukkan a hullámok között, miközben távolodik tőlünk. Leér a lábam, állhatnék is, de inkább taposom a vizet Evelyn mellett, hogy melegen tartsam magam, és nézem, ahogy összegyűlik, majd lefolyik a hasáról, miközben a gyenge árban lebeg.

– Jó, hogy visszajöttél. – Halk a hangom, az ő füle pedig félig víz alatt van. Nem felel, így arra gondolok, hogy biztosan nem hallotta. Aztán felsóhajt, de nem bosszúsan vagy kimerülten, hanem vidáman, olyan elégedettséggel, mintha nem is bírta volna tovább benn tartani.

– Jó újra itt lenni – feleli egy perccel később. Kinyitja a szemét, nézi a fölöttünk úszó felhők végtelen sorát. Libabőrös a hidegtől, a júniusi víz még nem melegedett fel, nem olyan üdítően hűvös, mint júliusban, és egyáltalán nem olyan igazi fürdővíz, mint augusztusban. Evelyn combja mellett ellebeg egy fátyolvékony, rézszínű hínár, ő pedig visszaküldi arra, amerről jött.

– Hiányoztál – jegyzem meg, mielőtt észbe kaphatnék. Amint kimondtam, pánikba esem. Túl nyílt volt, sosem szoktunk így beszélni. Talán Evelyn nem is változott semmit. Talán túl sokat változott. Talán nem kellene mondanom semmit, csak hagynom, hogy szabadon, könnyedén lebegjen a felhőkkel.

Kiemelkedik a vízből, aztán mellettem tapos.

– Nahát, nahát, Joseph… – Elmosolyodik, és oldalra hajtja a fejét, ez olyan tommys mozdulat, hogy rögtön görcsbe rándul a gyomrom a bűntudattól. – Nehogy azt mondd nekem, hogy hirtelen úriemberként kezdesz velem viselkedni, csak mert úri hölgynek néztem ki, amikor megérkeztem!

– Úgy értem… – hunyorgok, örülök, hogy erősen tűz a nap, ezzel is magyarázható a pír az arcomon. – Tommynak meg nekem hiányoztál, amikor nem voltál velünk.

– Hm. – Felvonja a szemöldökét. – Ha nem ismernélek ilyen jól, még azt hinném, hogy kezdesz belém szeretni.

Elhallgat, a szemembe néz, már látom, hogy az övé ma kékebb, és kinyitom a számat, de nem jön ki rajta szó. Evelyn felnevet, megtöri a bűntudatos bámulásomat.

– Csak ugratlak! Nyugi! – feleli, aztán eltűnik a víz alatt. Tommy közeledik, erős, egyenletes karcsapásokkal úszik felénk.

Amikor odaér hozzánk, megáll.

– Ez felébreszti az embert, ugye? – Jó erősen megrázza a fejét, hogy megszabaduljon a fülébe került cseppektől. – Beljebb jöttök?

– Még mit nem, itt csodálatos a víz. Ki sem fogok menni! – Evelyn úgy rugdos, mint egy hableány, hol lefelé, hol fölfelé feszíti a lábujjait. – Ha iskolában lennék, bent kellene ülnöm, és arról tanulnék, melyik villa melyik fogáshoz való, meg hogyan kell üdvözölni a férjemet a hosszú munkanap után.

– Neked? A férjedet? – Tommy lefröcsköli. – Mondd, hogy igazából nem ilyeneket tanítanak neked!

– Ó, pedig pont ilyeneket! – Evelyn felemeli a kezét, és csomóba tekeri a vizes haját a tarkóján.

– És volt valami, ami tetszett? Tanultál valami hasznosat? – kérdezem, próbálok könnyed hangot megütni. Egy tincs kiszabadult a kontyából, én pedig ellenállok a késztetésnek, hogy megérintsem.

– A hétvégék Maelynn-nel, azok nagyon fognak hiányozni most a nyáron. Mindenféle helyekre mentünk, Fenwaybe meg az MFA-ra, ami a szépművészeti múzeum neve, és ó!, néha kiválasztott véletlenszerűen egy számot, aztán felültünk a trolira annyi megállóra, és felfedeztük a környéket, ahová kerültünk. Vakmerő nő.

– Ha engem kérdezel, sokkal szórakoztatóbbnak hangzik, mint itt lenni – feleli Tommy.

– Hé, azért nem olyan rossz itt! – tiltakozom.

– Sajnos az idő nagy részében elég borzalmas volt az iskola. Etikett, varrás, illendő öltözködés meg ah… már belegondolni is unalmas! Az volt benne ez egyetlen jó, hogy sokat zongorázhattam. Maelynn szerzett nekem magántanárt. Az igazán csodás volt.

Csak néhányszor hallottam játszani, kiszűrődött a zene, amikor a verandájukon ültem, és Tommyt vártam esténként, amikor már túl késő volt ahhoz, hogy Evelyn velünk tartson. Szinte soha nem léptem be a házba, Mrs. Saunders ritkán fogadta örömmel a mi kaotikusságunkat a drága tükrei és a merev bútorai között, de néha, amikor nyitva maradt az ajtó, megpillantottam Evelynt a sárga lámpafény ragyogásában. Gyakorlatilag ez volt egyetlen alkalom, amikor az anyja el bírta viselni őt a házban: ha az ujjai a billentyűkön táncoltak, a koromfekete zongora pedig alattuk zümmögött. Ezekben a percekben mintha idegen lett volna: a szépen fésült haja még nedves volt a zuhanytól, elegánsan tartotta magát, és erősen koncentrált, tisztán érződött a tehetsége. Még én is hallottam, pedig csak akkor hallgattam lemezeket, amikor apám feltett egyet; tagbaszakadt férfi létére imádott összesimulva táncolni az anyámmal, miközben a nappalink megtelt a zenére összesimuló vendégekkel, és utána is, amikor kettesben maradtak.

– Igazán csodás? Ó, Ev, mit tettek veled? – Tommy eltakarja az arcát, és megrázza a fejét.

– Figyelj! Igen, a többsége marhaság volt, és utáltam. De… – Elhallgat, mosolyog. – Az emberek… valahogy másképp bánnak velem, ha úgy viselkedem, ahogy tanítottak. Amikor úgy öltözöm, és úgy hordom a hajam. Még mindig ugyanolyan vagyok, de… nem is tudom… Nem érdekes.

– Azt mondod, tetszik, ahogy most megbámulnak a fiúk a városban, igaz? Nem esett messze az alma a fájától! – Tommy újra lefröcsköli. Elszorul a gyomrom, arra gondolok, hogy a többi srác is meglátta őt a városban, észrevették.

Evelyn jó erősen visszafröcsköl, mindkettőnket beterít a víz.

– Nem… vagyis talán… de ha bizonyos módon viselkedsz, akkor az emberek bizonyos módon bánnak veled. Ennyi az egész. Jólesik. – Feláll, a tenyerében felemel egy kis vizet, és átengedi az ujjai között.

Tommy csettint a nyelvével.

– Nos, tényleg kezdesz felnőni, Ev. Olyan bölcs vagy, olyan nagyvilági! Büszke vagyok rád, de tényleg. Gondolom, ezt azt jelenti, hogy most már nem szabad… ó, nem is tudom… versenyt úsznod velünk a Captain’s Rockig vagy ilyesmi. Nem akarnád tönkretenni az új hírnevedet… – Felvonja a szemöldökét.

Evelyn is felvonja a szemöldökét válaszképp, a szeme elkerekedik.

– Ez kihívás lenne?

– Sosem hívnék ki egy úri…

Tommy be sem tudja fejezni a mondatot, mert Evelyn beleveti magát a vízbe, elkezdi a versenyt. Követem, a lába hol áttöri a felszínt, hol eltűnik alatta. Tommy az utolsó, abba sem bírja hagyni a nevetést, miközben hanyagul csatlakozik hozzánk. Jó úszó, de az én végtagjaim hosszabbak, és gyorsabb vagyok. Belehúzok, rugdosok a lábammal, lendítem a karomat, Evelyn mellettem csapkod. Most már egymásra hangolódva mozgunk, együtt és mégis külön úszunk. A víz szinte szikrázik közöttünk, egyszerre érünk oda a csúszós, algával borított kőhöz, és amikor a szikla felé nyúlok, a kezem az övéhez ér. Kidugjuk a fejünket a vízből, Evelyn elhúzódik tőlem, kisimítja a vizes haját a szeméből, kapkodja a levegőt, az ajka elkékült a hidegtől.

Eszembe jutnak Tommy szavai, émelygek tőlük. Azt mondod, tetszik, ahogy most megbámulnak a fiúk a városban, igaz? A gondolat engedély nélkül úszik be az elmémbe: Evelyn, aki hazajött nyárra, aztán újra elmegy.

A víz beborítja a vállunkat, és közöttünk hullámzik, érzem a só ízét a számon. A szívem zakatol, a bőröm egyszerre forró és jéghideg. A tekintetem az övét keresi, olyan a szeme, mint a mély, nyílt tó: komoly, várakozó.

Megint a keze után nyúlok, és ezúttal nem húzza el.

A következő héten virágot viszek Evelynnek, egy marék vadibolyát az ő házuk és a miénk közötti mezőről, a sötétlila szirmain arany és fehér csíkok húzódnak. Most, amikor már a teraszukon állok, feszélyezve érzem magam az apró csokortól, tartok attól, hogyan fogadja, de amikor bekopogok, ő pedig mosolyogva nyit ajtót, felbátorodom. Átadom neki az ajándékomat, és hozzáfűzöm a magyarázatot, a reményeimet:

– A ruha, ami rajtad volt, amikor hazajöttél, olyan szép volt… ez jutott róla eszembe… és arra gondoltam, talán tetszene.

Ezt követően olykor szedtem neki ibolyát, és elrejtettem, hogy később találja meg, ez volt a mi titkos kódunk, ez az „eszembe jutottál róluk”, amivel mosolyra bírtam, és ami miatt ő is gondolt énrám. Szerettem azt képzelni, hogy akármerre fordult, ibolyákat talált: egy befőttes- üvegben a teraszlépcsőn, a zsebében, a kedvenc könyveiben lepréselve a lapok között.

Lopott pillantásokkal és diszkrét gyengédségekkel telt el a hét. A karja az enyémhez ért, a térdemet az övéhez nyomtam az asztal alatt, az ujjaink összefonódtak a sötétben, miközben a testem hitetlenkedve lüktetett, amiért ő is ezt akarja. Nem tudtam, mit szólna hozzá Tommy, nem mertük napvilágra hozni, megnevezni a titkunkat, még egymás előtt sem mondtuk ki, mert akkor valós lenne, és elvehetnék tőlünk.

Épp akkor kezdődött a nyár, de mindig Tommy és Evelyn születésnapja körül, nem sokkal július negyedike után kezd el tombolni a hőség. Az idén, a tizenhatodik és a tizennyolcadik születésnapjukon Mrs. Saunders kivételesen megengedi, hogy velük vacsorázzak, a sertéssült krumplival olyan lágy, hogy villával szét lehet passzírozni, a desszert vajas citromtorta.

Tommy csettint a nyelvével, miközben meggyújtja a gyertyákat.

– Még a születésnapomon is megpróbálod magadra vonni a figyelmet!

Evelyn játékosan meglöki.

– Ugyan már! Én vagyok a legjobb szülinapi ajándék, amit valaha is kaptál. – Elvigyorodik, aztán együtt fújják el a gyertyákat.

Utána mind kimegyünk a Bernard Beachre, hogy megnézzük a naplementét, a móló mögött a tegnap estéről, a július negyedikei ünnepségről megmaradt tűzijátékok durrognak, vörös és arany színekkel világítják meg az égboltot. Hűvösebb az este, és Evelyn átkarolja magát, nekem pedig minden erőmet be kell vetni, hogy ne húzzam magamhoz, azt kívánom, bárcsak lenne nálam felöltő, amelyet felajánlhatnék neki, de még ez a gesztus is felkeltené a bátyja figyelmét.

Tommy feláll, gyűrött nyomot hagy a takarón köztem és Evelyn között, aztán kihúzza a farzsebéből az apja ezüstflaskáját.

– Dobjuk fel ezt a partit, rendben? – Jó alaposan meghúzza, megremeg, aztán átadja Evelynnek.

Ő az orrához emeli, aztán hátrahőköl.

– Pocsék szaga van.

– Ne szagolgasd! Igyál! Tessék, Joseph! – Elveszi a whiskyt, és átadja nekem, én pedig belekortyolok.

Tommy meggyújtja a szájában lógó cigit.

– Rajta, Ev, már tizenhat éves vagy! Nehogy azt mondd, hogy az úri hölgyek nem ihatnak!

Evelyn megmozgatja a lábfejét, belefúrja a hűvös homokba, majd kihúzza.

– Hagyd már ezt az úri hölgyesdit! Ugyanaz vagyok.

– Ó, de hát ez nem igaz! – gúnyolódik a bátyja, elveszi tőlem a flaskát, a kis tűzijáték fényében látszik, ahogy megkeményednek a fiús vonásai. – Ugye, Joe?

Evelyn megfeszül mellettem.

– Én ugyanolyannak látom. – Vállat vonok, de a hangom megremeg, a szemem lesütöm a térdemre.

Tommy alaposan meghúzza a flaskát, aztán nagyot szív a cigarettájából, élvezi a kínos csendet.

– Ide hallgassatok! – mondja a fejét ingatva. – Én nem bánom. Tényleg nem. Csak azt akarom, hogy valljátok be nekem.

– Hé, talán jobb lenne, ha lassítanál. – A flaska felé intek, Tommy pedig hátrébb húzódik.

– Csak most kezdtem… Figyelj, Joe, te vagy a legjobb barátom, és ha a húgommal akarsz lenni, nem bánom. De jobban örülnék, ha elém álltál volna, mint egy férfi, ahelyett hogy titkolózol, meg a sötétben csókolózol vele. – Tommy ránk se néz, de nem tűnik dühösnek a hangja. Inkább üres, csalódott.

– Nem is csókolóztunk! – visítja Evelyn olyan hangon, mint a bicikligumi, amiből kifut a levegő. Ez igaz, de ez csak részletkérdés, nem magyarázat.

A csendet megtölti a smaragdzöld tűzijáték pattogása és a hullámok állandó verdesése. Evelyn sziluettje kirajzolódik a holdfényben, én pedig azt kívánom, bárcsak tudnám, mire gondol, mit szeretne, ha tennék vagy mondanék. Tommy belevágja a homokba a félig elszívott Lucky Strike-ját. A szellő megborzolja a szőrszálakat a karomon, de a testem ég a vádtól, a benne rejlő igazságtól. Hányszor hittük azt, hogy észrevehetetlenek voltunk, jól titkoltuk! Persze hogy tudta! Ostoba vagyok. Bolond vagyok. Áruló és bolond.

Nagy levegőt veszek.

– El akartam mondani, tényleg, de nem tudtam, hogy vennéd. Nem akartam, hogy megutálj, vagy elveszítsd a fejed. Nem akartam, hogy megtiltsd. Szólni akartam, csak… a megfelelő alkalmat vártam. Mert… – Elhallgatok, elfogynak a magyarázatok.

– Azt hitted, meg fogom tiltani? – nevet Tommy, és még a félhomály ellenére is látom, ahogy felgyűl benne a harag, mint egy mély morajlás. – Mi vagyok én, az apja? – Lejjebb ereszti a whiskyt, lazán lóg az ujjai között.

Habozok, a hangom nyers a bizonytalanságtól.

– Nem tudom… a… a legjobb barátom vagy. Tisztességesen akartam eljárni.

Tommy a mellkasára bök a mutatóujjával.

– Az a tisztességes, ha elmondod nekem. Ne sunnyogj! Tudod, milyen hülyén éreztem magam a társaságotokban? – A part felé int a karjával. – Szerinted nem láttam, mi folyik itt?

Evelyn közbeszól, könnyedséget erőltet a hangjára.

– Tommy, mindig valami arra járó lányt bámultál. – Megpróbál nevetni. – Őszintén szólva, eszünkbe sem jutott, hogy észreveszed. – Megcsavarja az egyik göndör fürtjét, az ideges mozdulattól a feszült helyzet dacára is remegni kezd a gyomrom a vágyódástól. Nincs visszaút, nem akarok elmenekülni.

Széttárom a tenyeremet a megadás jeleként.

– Nagyon sajnálom, Tommy. Tényleg.

A barátom egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig hallgat, aztán mély, drámai sóhaj szakad ki belőle.

– Tudom. Rendes embernek tartalak, Joe. Ha te olyan őrült vagy, hogy Evvel akarsz lenni, én vagyok olyan őrült, hogy hagyom. Csak azt akartam, hogy ismerd be! Őszintén mondom, hogy nem bánom. – Elhallgat, egyenesen a szemembe néz, aztán figyelmeztetően folytatja: – Feltéve, hogy feleségül veszed.

Evelyn megdermed, én eltátom a számat.

– Még nem beszéltünk… – dadogom.

– Ó, jesszus, csak vicceltem! – üvölti Tommy hátrahajtva a fejét. – Ti ketten aztán jó görcsösek vagytok! Tessék, igyatok egyet, az majd segít!

Mindketten nevetünk, felszabadulunk. Mint amikor az ember kilép a barlangjából a viharra számítva, de azt látja, hogy süt a nap.

Tommy felemeli a lopott whiskyjét, és tósztot mond.

– Josephre és Evelynre, legyen hosszú, boldog életetek örök szerelemben! – Ránk vigyorog, aztán az ajkához érinti az italt. Körbeadjuk, mindnyájan a szánkba öntünk egy adagot, amitől kelekótyák, ostobák és végre szabadok leszünk, úgy elmosódik fölöttünk az éjjeli égbolt, hogy a végén meg sem tudjuk különböztetni egymástól a csillagokat.

Miután beszéltünk Tommyval, a nyár hátralévő része jobb, mint amiről álmodni mertem. Nem villogtatjuk előtte az érzéseinket, de azt már képtelen vagyok megállni, hogy megfogjam Evelyn kezét, vagy kisimítsam a haját a szeméből. Tommy a fejét rázza, szerelmespárnak nevez minket, aztán elfordítja a tekintetét, és keres egy lányt, aki leköthetné a figyelmét. A napok többségében a hajógyárban dolgozik, így gyakran maradunk kettesben a húgával. Evelyn átjön a fogadóba, miközben én végigmegyek azon a listán, amelyet az apám hagyott nekem: kicserélem a meggörbült padlódeszkákat, az elrohadt lambériát, a hiányzó zsindelyt. Szívesen dolgozom, ilyenkor az agyam teljesen kiürül, csak a barkácsolásra, javításra, csiszolásra gondolok. Van valami nyugalom a fizikai munkában, büszkeség tölt el, amikor jól sikerül, és hogy teszek valamit azért a házért, amely egy nap az enyém lesz. Bizonyos értelemben nyomot hagyok a történetében, ahogy korábban az apám meg az ő apja, amióta csak az eszemet tudom. És nem bánom, ha Evelyn megzavar. Néha a közelben olvas egy fűre terített pokrócon, máskor fogja a létrát, vagy feladja nekem a szerszámokat, aztán eltűnünk, és kettesben töltjük a délutánt, úszunk meg napozunk a meleg homokon.

Ma délután a mólón fekszünk, a fölöttünk úszó felhők alakjáról beszélgetünk. Evelyn nedves haját fújja a szél, a kezem a combján pihen. Egyszerre izgató és megnyugtató a bőréhez érni, mintha mindig is így hevertünk volna egymás mellett, mintha a kapcsolatunk sosem lett volna ennél kevesebb. Felé fordulok, hogy lássam az arcát, és minden porcikáját magamba szívom, mint egy festő a modelljét vagy egy művész a múzsáját.

– Mit csinálsz? – kérdezi Evelyn elpirulva.

– Tudni akarod? – kérdezek vissza hirtelen félénken. Nem tehetek róla, az okozza, ahogy rám néz.

– Igen. Tudni akarom.

– Az emlékezetembe véslek így, tizenhat évesen. – Amint kimondom a tizenhatot, megriaszt a beismerés, hogy minden életkorban látni akarom, el akarom tenni ezt a képet későbbre. Hogy majd átkutathassam az emlékeimet éppen ezt a pillanatot, a közös életünknek ezt a részét keresve. Maga alá dugta a jegyzetfüzetét, amelybe a legtitkosabb álmait írta le. Azt, hová akar elutazni, milyen kalandokra vágyik, miféle ötletek kavarognak a fejében, amióta találkozott Maelynn-nel. Már mesélt nekem ezekről az álmairól, de még nem engedte meg, hogy elolvassam a jegyzeteit, amelyeket aközben firkantott le, hogy a hasán feküdt a mólón, és nézte, ahogy úszom. Tizenhat éves, a bőre lebarnult és sima, a könyökén egy vékony sebhely maradt ott, ahol egyszer nyáron beütötte a móló szálkás szélébe, amikor megcsúszott. A teste tutaj, amelyen elhajózhatnék, bele abba a mennyei boldogságba, amit érzek.

Mellém gömbölyödik, az orcáját a csupasz vállamra nyomja, az ajkam a homlokához ér, a haja a nyakamat csiklandozza.

– Furcsa, hogy egyáltalán nem furcsa, ugye?

– Te meg én? – kérdezi.

– Te meg én.

– Mintha mindig is így kellett volna lennie. – Miközben kimondom, igaznak érzem, mintha valahol odabent titokban tudtam volna. Mintha a végzetünk készen várta volna, hogy rátaláljunk. – Nem?

– Én mindig is reménykedtem benne – feleli Evelyn. Fordul egyet a gyomrom, amikor elképzelem, hogy ő ezt elképzeli.

– Még egy év, és aztán örökre hazajössz, bármit tehetsz… – suttogom. – Mi akarsz lenni, Evelyn?

Elmosolyodik, és oldalra hajtja a fejét.

– Nem tudom… Maelynn akarok lenni, olyasvalaki, aki látta a világot, és vannak érdekes történetei. Hallottál már valaha az utazó koncertzongoristákról? – Megrázom a fejem. – Maelynn rengeteget mesélt róluk. Ezeket az embereket azért fizetik, hogy egy zenekarban zongorázzanak, el tudod ezt képzelni? Talán az akarok lenni. Vagy pilóta, hogy elrepülhessek, ahová csak akarok.

– Nem lehetsz pilóta – ugratom.

– Miért? – vonja fel a szemöldökét. – Mert nő vagyok?

Felnevetek, teljesen az ujja köré csavar azzal, hogy mindenben hisz a saját korlátait kivéve.

– Mert félsz a magasban.

Csettint a nyelvével, kétségtelenül végiggondolja az összes olyan alkalmat, amikor nem mert leugrani a Captain’s Rock legmagasabb pontjáról.

– Ó, szóval hirtelen mindent tudsz rólam, Joseph Myers?

– Tudok ezt-azt – felelem halkan.

– Nos, ha olyan okos vagy, akkor te mi akarsz lenni?

– A tiéd. – Dübörög a szívem, mint a csupasz talpunk szokott a földúton, az elmúlt évek összesűrűsödve vágtáznak a mellkasomban, amikor magam felé húzom az állát, és most először megcsókolom.