HARLEY LAROUX

A LELKE ELRABLÓJA

A mű eredeti címe: Her Soul to Take (Souls Trilogy Book 1)

Fordította:

Alföldi Zsófia

Copyright © 2021 Harley Laroux

Opulent Swag & Designs

Hungarian translation © Alföldi Zsófia, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803996

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

FONTOS FIGYELMEZTETÉS!

A történet a képzelet szüleménye. A nevek, szereplők, helyszínek és események csupán a szerző fantáziájában léteznek. Bármely hasonlóság valós eseményekkel, élő vagy elhunyt személyekkel csupán a véletlen műve.

A könyvben előfordulnak szexuális tartalmak és az erőszak nyílt ábrázolása. Nem ajánlott a nagykorúságot még el nem érőknek. Minden ábrázolt szereplő elmúlt tizennyolc éves. A szöveg nem alkalmas szexuális felvilágosítás céljára, a szexről vagy BDSM-ről szóló tájékoztatásra. A regényben ábrázolt tevékenységek veszélyesek, és a szövegben leírt jelenetek alapján nem alakítható ki reális elvárás a BDSM-mel vagy a fétisekkel összefüggő tevékenységekkel kapcsolatban.

Bizonyos leírásai egyeseknél szorongást vagy zaklatottságot idézhetnek elő. A szöveg megzavarhatja az olvasók nyugalmát.

A könyvben szereplő perverziók és fétisek: beleegyezés nélküli beleegyezés (erőszakjáték, konszenzusos beleegyezés), erotikus fullasztás/fojtogatás, vérjáték, leköpés, testnedvek lenyelése, tűjáték (testmódosító fétis), fájdalomjáték, félelemjáték, nyilvános szeretkezés, kötözés, bilincsbe verés, fenekelés/ütlegelés, erotikus alázás/lealacsonyítás, durva szex/óvszer nélküli szex.

Férjemnek.

Te vagy a fény az éjszakában

1

Leon

– Vér fröccsent a nevére. Ébredezik.

Már a bejelentése előtt éreztem a mozgást. Ezek az átkozott halandók mindig kimondják azt, ami nyilvánvaló, mintha én nem vettem volna észre, hogy megremeg a föld, megfeszülnek a régi gyökerek – megfeszülnek, mint amikor egy test felkészül az ütésre. Mintha én nem hallottam volna az egyre hangosabb suttogást a sötétben, az ősi, meghatározhatatlan gondolatok indáit, amelyek kinyúlnak, és sebezhetőség után tapogatóznak.

Körülöttem a beton – ahová élve eltemettek – nem volt képes elrejteni a háborgatást. Nem volt rá szükségem, hogy Kent fontoskodó segge itt parádézzon, és deklarálja az eseményeket, mintha azt várná, hogy megalázkodom a hírre. Törökülésben ültem a nyamvadt rögzítőkörben, a körmömet éleztem a betonpadlón, és alig pillantottam fel, amikor a cimboráival a sarkában belépett a szobába. Csak mordultam egyet a bejelentésére, és ettől nemigen volt elragadtatva.

– Hallottad, amit mondtam, démon? – csattant fel, és úgy szorította a grimoár borítóját, hogy elfehéredtek az ujjai. Az átkozott elnyűtt könyv mindig a keze ügyében volt, mint a fejem fölé emelt kalapács. Egy olyan férfi, mint Kent, akinek semmilyen varázsereje nem volt, a kis varázskönyv nélkül nem gyakorolhatott volna fölöttem hatalmat.

– Hallottalak – sóhajtottam hatalmasat, és hátradőltem, hogy a körmömmel doboljak a padlón. – Bocsáss meg, hogy nem ugrándozom örömömben, Kenny fiú. A tény, hogy itt vagy, és kéjsóvár tekintettel nézed, ahogy az ősi istenség kinyújtóztatja a végtagjait, elárulja számomra, hogy nem ébredt fel eléggé, és nem képes megadni neked azt a fenséges varázserőt, ami után annyira sóvárogsz. – Veszélyesen elsötétült a tekintete, és tudtam, közel járok hozzá, hogy ingerülten fájdalmat okozzon.

A rabság olyan végtelenül unalmas, hogy borzongató izgalommal szemléltem, milyen messzire mehetek el a gazdámnál anélkül, hogy fájdalmat okozna nekem.

Vállat vontam.

– Tehát feladatod van a számomra, ezért jöttél. Valamilyen csip-csup megbízatást adsz, mielőtt újra bezársz a sötétbe. Milyen izgalmas.

Kent ujjpercei elfehéredtek. Arisztokratikus megjelenése ugyanúgy illett volna a Viktória korabeli Londonba, mint ahogy elvegyült Seattle üzleti elitjében. Sötétszürke öltöny, finom hajszálcsíkos, fekete nyakkendő, tökéletesen nyírt és formára fésült ősz haj. Olyan szürke volt, mint Washington felhős ege, és a hangulata is ugyanolyan kiszámíthatatlan.

– Én a helyedben az előttem álló feladatra tartalékolnám az erőmet, démon – szólt rám feszülten, alig leplezett haraggal. – Nem pazarolnám kicsinyes csipkelődésre. Vagy azt akarod, hogy megint kitépjem a nyelvedet?

Az egyik fehér köpenyes alak felkuncogott mögötte, és én haragos pillantást lövelltem felé, de inkább lakatot tettem a számra. Kent ragaszkodott hozzá, hogy fehér leplet és szarvasbikakoponya-maszkot viseljenek, de így is tudtam, hogy a két arctalan alak, akik lekísérték őt ide, nem más, mint a két felnőtt sarja. A kesernyés mesterséges vanília és a smink kemikáliáinak illatát árasztó Victoria, és az olcsó dezodortól és hajzselétől szagló Jeremiah.

– Ma éjfélkor elmész a Westchurch temetőbe. Csöndben menj, és ügyelj rá, hogy senki se vegyen észre útközben. Keresd meg Marcus Kynes sírját. Ásd ki a tetemet, és temesd be a sírt. Aztán hozd a hullát White Pine-ba. Megértetted?

Jobb szeretem, ha a számban van a nyelvem. Elég macerás újat növeszteni.

– Megértettem.

A nyamvadt kis cellámban nem volt óra, mégis éreztem a közelgő éjfélt. Kissé megváltozott a világ. Kicsit közelebb került a mennyet a pokoltól elválasztó mezsgyéhez. Az éjfél mindig jó érzést keltett bennem, végre kinyújtóztathattam a lábamat, és elhagyhattam a rögzítőkört.

Kent olyan gyakran tartott a rögzítőkörben, hogy bele kellett vésnie a padlóba. Akárcsak az apja, és előtte a nagyapja, Kent attól rettegett, hogy ha nincs rám szüksége, és elenged a szolgálatból, akkor valahogy sikerül örökre elmenekülnöm előle. Kellemes gondolat, de nem valószínű. Kent tulajdonában van a varázskönyv, az egyetlen fennmaradt nyom ezen a földön, amelyen ott áll a nevem. Már csak emiatt is megidézhet.

Gondolom, attól is félt, hogy iránta érzett olthatatlan gyűlöletem miatt rugalmasan kezelem a szabályokat, és miután elbocsát a szolgálatából, a megölésével bosszút állok rajta és az egész családján. Ismét csak kedves gondolat, és az előznél sokkal valószínűbb végkifejlet. Akár a feljebbvalóim haragját is kockáztatnám a pokolban, ha ez azt jelentené, hogy az egész családját elpusztíthatom.

De több mint egy évszázada állok a Hadleigh család szolgálatában. Őszintén szólva ez igazán lenyűgöző – még senkinek nem sikerült ilyen soká fogva tartania anélkül, hogy megöljem. Jó oka van annak, hogy csak egyetlen helyen maradt fenn a nevem pecsétje. A megidézőim az évek során gyorsan megtanulták, hogy nem könnyű fölöttem rendelkezni, és úgy gondolták, a legjobb, ha teljes mértékben megakadályozzák a megidézésemet.

Halott mágusok nyomát hagytam magam után, és alig vártam, hogy tovább szaporítsam a számukat.

Hideg, ködös éjszaka volt, a fenyőkről harmatcseppek csöpögtek. A Westchurch temetőt fák ölelték körül, így nem látszott a mellette elhelyezkedő kis forgalmú útról. Sírkövek sorakoztak az elvadult, nyíratlan fűben, némelyik több mint százéves volt. Hamar megtaláltam Marcust. A frissen megbolygatott földkupac árulta el, nemrég temették el. Egyszerű, lapos sírkő jelölte.

Marcus Kynes. Huszonegy éves. Az ő „kiömlött vére” ébresztgette Hadleigh istenségét. Fura, hogy egyáltalán eltemették Marcust. A székesegyházban kellett volna végrehajtani az áldozatot, és azonnal fel kellett volna ajánlani a tetemet – vagy – lehetőség szerint élve kellett volna felajánlani az istenségnek, hogy kedvére eljátszadozzon vele. Úgy tűnt, kellemetlenül érintette a tény, hogy Marcust eltemették.

Nem tartott soká leásnom hozzá, a puszta kezemmel és a körmömmel kotortam ki a laza földet. Az egyszerű, fából készült koporsó teljesen dísztelen volt. Amikor felnyitottam a tetejét, azonnal megcsapta az orromat a formaldehid bűze. Marcust olcsó öltönyben helyezték nyugalomra, ifjú vonásait tekintélyes mennyiségű smink borította.

– Ébresztő, ébresztő – rikoltottam a vállam fölött, kimásztam a sírból, és ledobtam a frissen kikapart földkupac mellé. – Csak adj egy perce, haver. Anyád nem tudhatja meg, hogy megszentségtelenítették a fia sírját.

Gyorsan újra betemettem a gödröt, átvetettem a vállamon a hullát, és White Pine felé indultam. Az erdős terület, és benne a tárna bejárata csupán egy kőhajításnyira volt, de az utat megnehezítette Marcus hátamra omló teste. Még így is kellemesebb volt egy hullával futkosni a fák között, mint a betonbörtönben rostokolni.

Amikor White Pine-ba értem, közeledett a boszorkányok ideje. Köd szitált, és Marcus egyre jobban bűzlött. De az ő dögletes szaga és a nedves föld aromája mellett füstszagot is éreztem. Egy máglya szagát az erdőben.

Mélyen a fák közt egy kis domboldali kaptató után rátaláltam Kentre és vidám társaságára, a lángnyelvek közelében várakoztak.

Valamennyien magukra öltötték a fehér köntöst és a szarvasbikamaszkot. Legalább tucatnyian szóródtak szét a fák közt, és halkan beszélgettek fekete esernyőik alatt. Nem csoda, hogy a kisvárosban virágzott a rejtélyes élőlények észlelése. Kent kis, Libir nevezetű szektájának köszönhetően Abelaum szinte teljes lakosságának volt valamilyen fantasztikus története erdőben látott szörnyekről.

Nem is tévedtek nagyot. Tényleg szörnyetegeket láttak, de az emberi fajtából.

Everly, Kent Hadleigh törvénytelen leánya volt az egyetlen, aki nem viselte a libiri egyenruháját. A szőke, karcsú Everly alig néhány hónappal volt idősebb a féltestvéreinél, Victoriánál és Jeremiah-nál, és a szokásos fekete öltözékét viselte. A zöldfülű boszorkány teljesen halálra vált, amiért itt kellett lennie, és amikor kék szeme megállapodott rajtam és a vállamon átvetett hullán, úgy nézett ki, mint aki mindjárt elhányja magát.

– Fivéreim és nővéreim, eljött az áldozathozatal ideje – szónokolt Kent bizarr, színpadias hangon a köré gyűlt fanatikusoknak. A hanghordozása egy kénköves esőt jövendölő déli prédikátor és egy óvónő hanghordozása között volt valahol, aki hullákat ásott el a kertjében. Az idegeimre ment ez a hang, ahogyan az is, hogy felém csettintett az ujjával, majd a földre mutatott Everly lába előtt. – Ide. Ide tedd le!

Minden teketória nélkül hagytam Marcust a földre esni az ifjú boszorkány lába előtt, és a lány arcán átsuhant a fájdalom. Vajon ismerte? Talán évfolyamtársak voltak az egyetemen? Vagy meglágyult a szíve, amikor az apja szónoklata a halál szépségéről hirtelen nagyon is rút valósággá vált?

– Vetkőztesd le! – utasított Kent, és én nyomban engedelmeskedtem, papírként téptem le a hulláról az olcsó öltönyt. Meztelen mellkasán megpillantottam a sebeket, amelyeket semmiféle halotti smink nem volt képes elfedni: számos szúrt seb borította a mellkasát véletlenszerűen, amelyeket az áldozati felajánlás titkos, bűvös jelei kötöttek össze.

Rendetlenség. Minő felfordulás. Ha találgatnom kellene, ezt nem így tervezték. Spontánul esett így.

Némán, kérdőn, felvont szemöldökkel pillantottam Kentre, de tudtam, hogy nem válaszol. Kurtán biccentett Everly felé, mire a holtsápadt boszorkánytanonc letérdelt, és megvizsgálta a jeleket Marcus mellkasán.

– Működni fog – mondta végül. Sietve felállt, és elkapta a tetemről a tekintetét. – A jelek elnagyoltak, de azért hatékonyak. – Futó aggodalommal rávillantotta a tekintetét a többiekre. Arra gondolt, hogy talán kellemetlenek a szavai, és a sértés következményekkel járhat.

– Nagyon jó – mondta Kent halkan. Aztán hangosabban, ismét teátrálisan folytatta. – Régóta vártuk ezt a napot, gyermekeim. A Mélység Ura is régóta vár erre hihetetlen türelemmel és könyörületességgel. Ma a hármak egyike leszáll a mélybe. Talán két másik is követi majd.

– Talán két másik is követi majd – mormolta a sokaság Everly kivételével, akinek vékony kemény vonallá változott a szája csinos arcán.

– Szolga, vidd az áldozatot a bányához – utasított Kent. Szolga. Ördög és pokol. Legszívesebben a saját nyelvével fojtottam volna meg. – Jeremiah elkísér. Ő végzi el az áldozatot.

Előrelépett egy dezodortól bűzlő alak, természetesen Jeremiah. Ez az egész mocskos, tervszerűtlen, tökéletesen kontár áldozat Kent drága fiacskájának volt tulajdonítható. A szememet forgattam, de felemeltem a csupasz Marcust a földről, a tűz fényétől távol bevonultam a fák közé, közben egyetlen szór sem szóltam Jeremiah-hoz.

Jeremiah igyekezett előttem haladni, de épp olyan gyorsan mentem, hogy nem tudta megtenni. A fiú még az apjánál is türelmetlenebb volt.

– Lassíts már le, basszus – szólt rám. – Különben esküszöm, szólok apámnak, hogy legközelebb tépje le a golyóidat.

– Nyugi, nyugi – ráztam meg a fejem, de azért lassítottam. Hagytam, hogy a seggfej előremenjen, hadd dagonyázzon a kis hatalmi erőfitogtatásában. A tarkóját néztem, és elképzelem, hogy betöröm a fejét. – Tehát ez a tiéd, mi? Volt vele egy kis problémád?

– El akart futni a rohadék – válaszolt, majd sötéten felnevetett. – Nem jutott messzire. Sivított, mint egy malac, azt hiszem, már értem, miért élvezed annyira a gyilkolást, Leon. Kurvára csúcs.

Csikorgattam a fogamat.

– Nehogy azt képzeld, hogy egyetlen mocskos gyilkosságból megérted a halált. Csak várj, amíg felébred az istened. Ő majd megtanít egy-két dologra a halállal kapcsolatban.

Biztos vagyok benne, hogy szívesen visszavágott volna, de közben megérkeztünk. Itt, a fák árnyékában állt a White Pine bánya aknája. Majd egy évszázaddal ezelőtt bedeszkázták, a bejárat mocskos fakeretét rúnák borították: némelyiket belevésték, egyeseket ráfestettek, másokat rábélyegeztek. A fáról fémtábla fityegett egy törött láncon, rajta felirat. VIGYÁZAT: NYITOTT BÁNYAGÖDÖR. BELÉPNI TILOS! Az akna bejárata körül sűrű csoportokban fehér kalapos gomba nőtt a mohos talajon.

Remegett a föld. A fák nyugtalankodtak. A levegőt furcsa, mély vízre és rothadó algára emlékeztető szag járta át. Valahol, a lábunk alatt, az elárasztott alagutak mélyén mocorogni kezdett egy ősi istenség.

Nem ijedek meg egykönnyen, de kirázott a hideg.

– Nos, tessék – Jeremiah karjába löktem Marcust. Ő felkiáltott és hátraszökkent, szegény Marcus pedig nagy puffanással érkezett a sárba.

– Mi a fasz bajod van? – kiáltott fel Jeremiah elvékonyodó hangon. Már nem tűnt olyan fölényesnek. – Nem akarok hozzáérni!

– Ez a te áldozatod – vontam vállat. – Tényleg azt akarod, hogy egy démon hajítsa be a te felajánlásodat a Mélység Urának?

Jeremiah tétovázott, a tekintete ide-oda járt a tetem és a bánya között. Amikor nyelt, látszott, hogy összeszorul a torka. Én tényleg leszartam, hogy érkezik le az átkozott test, de ha el tudtam érni, hogy Jeremiah vergődjön egy kicsit, hát nem hagytam ki az alkalmat.

Jeremiah végül undorodva, nagy nyögések közepette a karjába vette Marcust, ami nem volt egyszerű feladat, mivel a hulla majdnem ugyanakkora volt, mint ő maga. A tárna felé vánszorgott, a bejárat előtt megtorpant, és bekukkantott a vaksötétbe.

Mennyit kellene szenvednem, ha egyszerűen őt is belökném? Két áldozat egy csapásra. Kent igazán előnyös alkunak tekinthetné.

De ellenálltam a kísértésnek. Valamikor utolérne a bosszúja.

Vagy felébredne a Mélység Ura, és engem ölne meg először.

Jeremiah nagy mordulással behajította Marcust a sötétségbe. A tetem tompa puffanással ért földet, cuppogó hang kíséretében elfordult, majd egy csobbanás adta tudtunkra, hogy elérte az elárasztott tárna alját. A tengervíz szaga felerősödött, feltámadt a szél, és megzörgette odafönt a fenyőtűket. Kellemetlenül felfordult a gyomrom, Jeremiah gyorsan hátralépett a tárnától, és beletörölte a kezét a köpenyébe. Egy szó nélkül lemasírozott a dombról.

Én még maradtam egy pillanatig, és a sötétségbe bámultam. Megfeszültek a lábujjaim a lentről hallatszó moraj hallatán, és a koponyám berezonált az erejétől. Holnap magasra csapnak a dagály hullámai. Ezek a fák belefognak a hosszan tartó, lassú folyamatba, megpróbálják kihúzni a gyökereiket a sárból, mintha elsétálhatnának attól a valamitől odalent, ami olyan rossz érzést kelt bennük.

Aztán a sötétségből feltört egy fájdalmas üvöltés. Mint a róka vonítása, de olyan elnyújtott, velőtrázó sikolyként tört fel, hogy a hideg futkosott a hátamon.

Ideje volt távoznom. Nem éreztem úgy, hogy most ezzel kellene foglalkoznom. Vagy bármikor.

Nem az istenség volt az egyetlen, ami felébredt.

2

Rae

Van valami varázslatos abban, hogy visszatértem a helyre, ahová gyerekkorom óta nem tettem be a lábamat. A korai emlékeket bizonytalannak éreztem, akár egy lázálmot, egy gyökeresen más világot, mint amit Oceanside-ban megszoktam. A kamaszéveim füves cigi szívásával és Modelo szlopálásával teltek a tengerparton, de amikor kicsi voltam… A világot azok a végtelenbe nyúló mélyzöld erdők jelentették, amelyek tele voltak tündérekkel és unikornisokkal, gyermeki agyamat majd szétvetette a képzelődés, és apám azt hitte, soha nem fogok megkomolyodni, és a való világban létezni.

Nem is tévedett. A valódi világ unalmas volt, tele hivatali állásokkal, kemény galléros blúzokkal, kényelmetlen cipőkkel. Ezen kívül magában foglalta a Spanyolországban töltendő nyugdíjas éveket – ezért utaztam vissza gyerekkori otthonomba, míg a szüleim eladták a dél-kaliforniai házukat, hogy idős napjaikat a spanyol tengerpart luxusában töltsék.

Persze én is velük tarthattam volna. De én a maradás mellett döntöttem, amikor apám szavaival élve, nagyon felnőtt és felelősségteljes módon úgy döntöttem, hogy befejezem az egyetem utolsó évét, és közben figyelembe kellett vennem, hogy többé nem leszek kollégiumi diák.

Hosszú volt az utazás északra. A seggem sajgott, fájt a hátam, és dundi cicám, Sajttorta a második nap már teljesen megelégelte a kocsi hátsó ülését. Többé már a sült krumpli sem engesztelte ki, amit a gyorsételes zacskóból időnként odalöktem neki. Átutaztam a fél világot, közben lógott az eső lába, szürkeség és nedves, mélyzöld táj vett körül, míg végre elhaladtam az ÜDVÖZÖLJÜK feliratú tábla mellett, és megérkeztem a 6223 – hála nekem, most már 6224 – lakosú Abelaumba. A szakadó esőből szitálás lett, a vízfestményszínű világ tónusai elsötétültek, végül alakot öltött az erdő: a magas fenyveseket sűrű páfrányok és facsemeték szegélyezték, a gombák sápadt, kísérteties kalapja a gyökerek között kukucskált.

A házban kellett volna maradnom, hogy kicsomagoljak. Ehelyett sietve behordtam a dobozaimat a nappaliba, gondoskodtam Sajttorta számára ételről és italról, majd újra autóba pattantam, és megtettem a rövid utat a városka főutcájáig. Egy háromemeletes téglaépület sarki üzletében, az Aranyidő Könyvekben találkoztam Inayával, aki immár tizenöt éve a legjobb barátnőm.

Az ő Aranyidő Könyvek könyvesboltjában. Szívbéli barátnőm valóra váltotta az álmát, és büszke tulajdonosa volt a világ legcukibb könyvesboltjának.

– Mindjárt elkészülök – mondta, miközben az ujjai csak úgy röpködtek a laptop billentyűzete fölött. A kezét finom aranygyűrűk díszítették, amelyek fényesen ragyogtak mélybarna bőrén, a gyűrűket díszítő apró méhek és virágok pompásan illettek rózsaszínű zakója virágmintájához. Ő volt a legtündöklőbb fénysugár, amióta elhagytam San Franciscót, és már a puszta jelenlététől is jobban éreztem magam.

– Ne kapkodj, csajszi, csak nyugodtan. – Eredetileg abban maradtunk, hogy este találkozunk, de én türelmetlenül vártam, hogy lássam, és igyekeztem kibújni a fárasztó feladata alól, hogy kicsomagoljam kartondobozokba zsúfolt életemet. Most viszont bűntudatom támadt, amiért lerohantam, pedig egy hatalmas, új könyvszállítmány katalogizálásának kellős közepén tartott.

Összeszedtem egy nagy rakás könyvet, amelyekkel már végzett, és a mellkasomhoz szorítva óvatosan egyensúlyoztam.

– Ezeket hátravigyem?

– Az a halom akkora, mint te – nevette el magát. – Nem kell csinálnod semmit.

Nem láttam őt a könyvkupactól, a szemüvegem pedig lecsúszott az orrom hegyére. De azért kitartottam.

– Hátulra?

– Igen, van ott egy sárga kézikocsi – válaszolt. – Kösz szépen!

Sajnos világéletemben feszült kapcsolatot ápoltam a gravitációval – sőt kissé toxikusat. A kibomlott cipőfűzőm, lecsúszott szemüvegem, és a túl nagy halom könyv elég volt hozzá, hogy a hátsó helyiség felé félúton megbotoljak a saját lábamban, és elhajítsam a könyveket.

– Minden rendben – kiáltottam kacagva Inayának. Négykézlábra ereszkedtem, hogy összeszedjem a könyveket – egyszer csak a kezem végigsöpört egy vékony könyvecske repedezett bőrkötésén, és döbbenten hátrahőköltem. A könyv jéghideg volt.

Kíváncsian megfordítottam. A borítón a felirat megmunkálása olyan volt, mintha beleégették volna a bőrbe, és a szavak számomra ismeretlen nyelven íródtak: latinul, ha találgatnom kellene. Elővettem a telefonomat, és begépeltem a keresőbe, hogy lefordítsam.

Tényleg latinul írták, és a jelentése: Mágia és megidézés.

– Találtál valami érdekeset? – Összerezzentem Inaya hangjára. Olyan hangot hallottam, ami hullámok távoli morajlását idézte egy hosszú alagútban, összeszorult a gyomrom, mintha zuhantam volna.

– Aha, nézd csak meg ezt. Nagyon réginek tűnik. – Odaadtam neki a könyvet, de az ujjaim megrándultak, amikor elengedtem, enyhe félelem tört rám, szerettem volna visszavenni. Inaya kinyitotta, és összevonta a szemöldökét.

– Hű! – Tágra nyílt szemmel, áhítatosan lapozgatta. – Ez nem nyomtatott könyv. Kézírás.

Felálltam, és fölé hajoltam, hogy lássam. Középen csapta fel a könyvet. Az egyik oldalon egy bizarr, mutáns zombikutya bozontos, csontvázszerű rajza látszott. A másik oldalon rendezett sorokban latin nyelvű szöveg állt. A felfedezők utazásait juttatta eszembe, mint amikor Charles Darwin kutatás közben végigjárta a Galápagos-szigeteket – mármint ha a Galápagos varázslattal és szörnyekkel lett volna tele.

– Azt hiszem, ez egy grimoár – állapítottam meg halkan. Inaya értetlenül nézett rám, ezért elmagyaráztam. – Varázslatok és szertartások könyve, mint például Salamon kulcsa. Nagyon ritka az eredeti, mint ez. Igazán nagyon ritka.

Inaya fejcsóválva óvatosan becsukta a könyvet, és fanyar mosoly terült szét az arcán.

– Ez úgy hangzik, mintha gazdára talált volna. Szeretnéd?

– Inaya, ez felbecsülhetetlen értékű! Fizetnem kell érte.

Tudomást sem vett rólam, egyenesen a pulthoz vitte a könyvet.

– Tekintsd a koszorúslány-ajándékod részének – mondta. A legnagyobb gondossággal elővett a pult alól egy tekercs barna papírt, becsomagolta a könyvet, és végezetül egy kis darab ragasztószalaggal rögzítette a papírt, majd zsineggel körbekötötte. – Ezek a könyvek az Abelaumi Történelmi Társaság ajándékai, úgyhogy ne izgasd magad a pénz miatt. A kötetek idáig egy raktárban hevertek. – Felém nyújtotta, én óvatosan a kezembe vettem, mintha egy szent ereklyét kaptam volna. – Egy hátborzongató könyv a számomra kedves, hajmeresztő barátnőmnek. És most, azt hiszem, ránk fér egy szünet. Mit szólnál egy kávéhoz?

– Csak úgy kihajított? A költözésed előtt egy héttel egyszerűen közölte, béke veled, sok szerencsét, szia? – Inaya megrázta a fejét, rózsaszín körmével idegesen dobolt a kávéscsészén. – Igazán rossz szokás, hogy mindig seggfejekkel jársz, Rae.

Nagyot sóhajtva bólintottam. Még mindig nagyon fájt, és tövisként szúrta az oldalamat, hogy Rachel azért szakított velem, mert úgy döntöttem, elköltözöm abból az államból. Nem gondoltam, hogy örökre együtt maradunk, de a randevúink hat hónapja alatt a paranormális jelenségek és városi legendák iránti közös érdeklődésünk elkendőzte a mélyebb problémákat.

– Viszont imádom a szakítás utáni frizurádat! – tette hozzá gyorsan. Nagyon divatos. Olyan hatvanas évekbeli. Illik hozzád.

Végigsimítottam a hajamon, és széles mosollyal jutalmaztam a bókot. Sokkal rövidebb és sötétebb volt, mint a legutóbbi találkozásunkkor – a Rachellel való szakításunk estéjén feketére festettem és rövid bubira vágattam természetes vörösesbarna hajamat. Jó érzés volt. Tiszta lap.

– Most úgy érzem, nevezhetem magam gót könyvtárosnak – viccelődtem, és feljebb toltam az orromon a fekete keretes szemüveget. Inaya szkeptikusan felvonta a szemöldökét. – Akkor inkább hátborzongató gótnak?

– Te mindig az én gót szellemlány barátnőm leszel, édesem, tök mindegy, mit csinálsz a hajaddal – kuncogott, és rövid ideig csöndben ültünk a kávénkat kortyolgatva. A Kis Bogyó nevű kávézó épp az Aranyidő Könyvek szomszédságában volt. A dekoráció a helyi művészek munkáit, fura bronzszobrokat, különböző kényelmes székeket és újrahasznosított asztalokat ötvözött kellemesen eklektikus keverékké. Az ablak mellé ültünk Inayával, ahol ki tudtunk nézni, és láthattuk az utca túloldaláig húzódó erdőt.

– Hogy tetszik a visszatérés a faházba? – érdeklődött Inaya, és ivott egy korty lattét. – Láttad már a régi szellemet? Hogy is hívtuk? – Egy pillanatra elgondolkodott. – Ó, megvan. Éjszakai Cowboy!

Elmosolyodtam a becenéven, amelyet a gyerekkori szellemnek adtam. Évek óta nem jutott eszembe.

– Még nem láttam, de meglátjuk, hogy telik az első éjszaka. – Elgondolkodva megkopogtattam az államat. – Talán felállítok néhány hőkamerát, és meglátom, sikerül-e végre rögzítenem a teljes jelenést.

– Apropó, hogy megy? A szellemvlogod?

Felkuncogtam Inaya találó jellemzésén a „szellemvlogomról”, bár a kérdésétől magamban összerezzentem.

– Ó, hát tudod. A csatorna növekszik.

– Volt az utóbbi időben valami nagy fogásod? Egy jelenés vagy…

– Elkaptam néhány testetlen hangot. Fénygömböket.

– Ó. Az klassz.

Az klassz. Hát igen, pontosan ilyen csalódást keltő válaszok hangzanak majd el a vlogom közönségétől is. Az internet egyszerűen nem a megfelelő helyszín a hiteles paranormális kutatásokhoz, amikor az összes többi „paranormális” csatorna úgy tesz, mintha speciális effektek segítségével megidézné a Midnight Mant, és középszerű jelenetekkel vonzzák az azonnali kielégülésre vágyó közönséget. Ezekhez képest az én hosszadalmas hangfelvételeim és elfogott, határozatlan elektromos hangjelenségeim unalmasak.

Valami nagy durranásra volt szükségem. Valami döbbenetesre.

Szükségen volt valami igazira.

De a szellemek a saját időbeosztásuk szerint működnek, nem az enyém szerint, és folyamatosan elillannak a „kísértetjárta helyek” felkutatása során, ahol bosszantó módon nincs semmi látnivaló. Annyi időt és energiát öltem a szenvedélyembe, hogy hamarosan tovább kell lépnem, és keresnem kell egy „igazi” munkát. A csatornám reklámbevételei nem hoztak eleget, így nem tudom eltartani magam, ha a szüleim eladják a faházat, amit egy évre bocsátottak a rendelkezésemre, amíg befejezem az egyetemet.

– Biztos vagyok benne, hogy jó néhány helyet találsz errefelé, amit megörökíthetsz – mondta Inaya, és kizökkentett a mentális elkeseredés gödréből. – Annyi a legenda ebben a városban… csajszi, ez nyilván feltáratlan kincs a számodra.

Bólintottam. Abelaumban felnőni olyan volt, mintha kísértetek vettek volna körül, nem feltétlenül igaziak, de a múlt kísértetei. A Csendes-óceán északnyugati része valaha virágzó bányaváros volt, és a bedeszkázott aknák még mindig megtalálhatók a városkát körülölelő erdőségben. Az eredeti épületek közül még ma is áll vagy tucatnyi, amelyeket gondosan a helyi történeti társaság szenvedélyes és elszánt tagsága rendbe hozott és fenntart.

Számtalan itt a történelmi nevezetesség, és az ezzel együtt járó tragédia.

– Ó, a francba, találkoztál már Mrs. Kathyvel? Még mindig ott lakik az utca végén, ahol laksz – említette meg Inaya. – Emlékszel, milyen dühös volt apukád, amikor a 99-es tragédiáról mesélt nekünk?

– Csajszi, azzal a történettel kezdődött a horrorfüggőségem, naná, hogy emlékszem! Bár őszintén, ki az, aki fogja magát, és ilyen történetet mesél az elsős osztályának? – Utánozni kezdtem a volt tanárnőnket, elvékonyítottam a hangomat, és megfenyegettem az ujjammal a gyerekekkel teli képzeletbeli osztályt. – Ó, gyerekek! Szeretnétek hallani a bányászok történetét, akik az elárasztott bányában ragadtak, és a túlélésért felfalták egymást? Ha a kannibalizmustól nem lesznek rémálmaitok, kis kópék, mi lenne, ha az odalent lakozó szörnyetegről is mesélnék?

– Az „ősi istenség” – mutatta az idézőjeleket Inaya, és megrázta a fejét. – De tényleg hitt benne. Mrs. Kathy dilis volt.

– Ő nem…

– Ó, dehogynem. Nem emlékszel azokra a halcsontokra, meg ezüstkanalakra, amiket felaggatott a házában? Azt mondta anyunak, hogy távol tartják a gonosz szemet vagy valami hasonló baromságot – vonogatta a vállát Inaya, és felhajtotta a latte maradékát. – Én imádom ezt a várost, de akik túl soká élnek az erdőben, eléggé ijesztővé válnak. Nem Mrs. Kathy volt az egyetlen, aki elhitte ezeket a régi legendákat.

– Ha már szóba jöttek a legendák… – megütögettem a bögrémet az ujjammal, és igyekeztem ártatlannak tűnni. – Megvan még odafönt az a régi templom? A tárna közelében, ahonnan felhozták az utolsó három bányászt?

– A Szent Tadeusz? – ráncolta a homlokát Inaya. – Kétlem, hogy Mr. Hadleigh hagyta volna lerombolni. Nagyon óvja ezeket a történelmi helyszíneket. – Zavart tekintetem láttán folytatta. – Kent Hadleigh a Történeti Társaság elnöke. Nagyon szimpatikus, rém gazdag. Van néhány közös órám a lányával, Victoriával. Hétfőn bemutatlak neki.

A magyarázatra eltátottam a számat, de az eszem még mindig a százéves, lakatlan templom tragikus háttértörténetének fantasztikus lehetőségei körül járt. Nem kerülte el Inaya figyelmét, és összeszűkült szemmel pillantott rám.

– Igaz is, lezárták – jegyezte meg pléhpofával. – A templomot lezárták. Mivel nem biztonságos a belépés.

– Ó persze, persze – bólogattam szaporán. – Régi, valószínűleg kísértetjárta, lakatlan templom? Eszembe nem jutna, hogy bemenjek.

Inaya felsóhajtott.

– Te dilis vagy, csajszi. Bajba fogsz keveredni.

Színlelt sértettséggel a szívemre szorítottam a kezem.

– Hogy én? Bajba kerüljek? Soha.

3

Rae

A legkorábbi emlékeim ehhez a faházhoz kötődnek. Amikor a szüleim megvásárolták, az egyetlen hálószobás ház elég nagy volt a friss házasoknak. De aztán megérkeztem én, és apu irodájából lett a gyerekszobám. Végül kinőttük a helyet, és apu alig várta, hogy elmenekülhessen a kisvárosból, ahol az addigi életét töltötte. Hétéves voltam, amikor Dél-Kaliforniába költöztünk, és azóta ott éltem. A faház lett a nyaralónk, és az év hátralévő részében apu vakációzóknak adta bérbe.

A nosztalgia olyan ragyogóan tapadt a fából készült falakra, akár a fényes fotópapír. A gyerekkori emlékek egész más érzéseket keltettek, mint a kamaszkoriak – lágyabb, gazdagabb érzéseket hagytak maguk után, akár az akrilfesték vonásai a festővásznon.

Az erdő volt az én tündérbirodalmam, a hálószobába vezető lépcsősor volt a fenséges ösvény, amelyen végigvezettem képzeletbeli barátaim seregét. A konyhaszekrény alá rejtve az egyik szegélylécen egy kis kutya rajza lapult, amit ötévesen, piros tollal rajzoltam. Anyu soha nem találta meg, és még most is kissé beleborzongtam, amikor megláttam. A belső gyermek meggyőződése az volt, hogy a vandálság legfőbb bűnét követtem el.

A gyerekszobává alakított iroda is hordozta a maga vad emlékeit. Itt láttam először szellemet.

Az Éjszakai Cowboyt, ahogy akkoriban neveztem. Anyu szerint csak négyéves voltam, amikor először beszéltem róla. A falon keresztül jelent meg, odasétált az ágyam lábához, megállt, aztán közvetlenül az ablak mellett eltűnt. Mintha füstből lett volna a homályos alak, csizmát és farmer kezeslábast viselt, és a fején széles karimájú kalapot – gyerekként ezért neveztem cowboynak. Nem volt ijesztő, inkább csak érdekes.

Ezzel kezdődött az életre szóló szenvedélyem.

Az órák csak hétfőn kezdődtek, előttem állt az egész hétvége, hogy megkíséreljem újrarendezni kartondobozokba csomagolt életemet. Miután elváltam Inayától a kávézónál, elsötétült a szürke ég, és a zápor rohamokban verte az ablakot. Begyújtottam a tűzhelyt, széthúztam a függönyöket, és sütkéreztem a felhőkön áthatoló, halvány természetes fényben.

Nem maradhattam itt örökre. Inkább előbb mint utóbb keresnem kell egy lakást, de elcsüggesztett a gondolat.

Kiraktam a könyveimet az üres könyvespolcra, elhelyeztem a konyhaablakban a cserepes pozsgás növényeket, és a földszinti hálószoba asztalán hagytam a laptopot és a hangrögzítő berendezést. Kimerített a rendezkedés. A kis asztalon csatlakoztattam a Bluetootht a hordozható hangszóróhoz, véletlenszerűre állítottam a lejátszási lista sorrendjét, és a Monsters All Time Low című számára végigtáncoltam a fárasztó pakolászást.

Besötétedett, és a felhők miatt koromsötét volt odakint. A következő szám előtti szünetben csupán az ablakot verő eső, a szél és a tücskök ciripelése hallatszott. Az ablaktábla tükörré változott: a saját képmásom bámult vissza rám, a szemüvegem lecsúszott az orromon, a túlméretezett pulcsi ujja túlnyúlt a kezemen. Nem tudhattam, hogy nem figyel-e valaki odakint a sötétben.

Ha állt volna valaki az ablaküveg előtt, én akkor sem láttam volna.

A következő szám épp akkor hangzott fel, amikor a hideg végigfutott a hátamon. A faház jelentéktelennek tűnt az éjszakában, mintha a csupasz falak és a hatalmas ablakok nem tehettek volna semmit, hogy feltartóztassák a sötétséget. Ahelyett, hogy én figyeltem volna a kinti világot, úgy éreztem, van valami odakint, ami benéz. Engem figyel.

A telefon felbúgott a dohányzóasztalkán, mire ijedten ugrottam egyet. Felkaptam, a zene elhallgatott, és a hívó fél láttán elmosolyodtam.

– Szia, anyu.

– Szia, szívem. Sikerül berendezkedned? Rendben megérkeztél?

A háttérben sercegést hallottam, és még szélesebben mosolyogtam. Anyu nyilván vacsorát főzött, apu a nappaliban lehetett egy pohár skót whiskyvel és a legfrissebb bűnügyi regénnyel a kezében. A szüleim, ahogy ők mondják, „szabad szellemű szülők” voltak, többnyire hagyták, hogy a saját fejem után menjek, hacsak nem készültem valami katasztrofálisan veszélyes vagy destruktív dologra. Anyu a woodstocki hippi felnőtt változatának mintaképe volt, míg apu inkább csöndes volt, és igyekvő.

– Jó hosszú utazás volt – mondtam kacarászva, amikor meghallottam egy serpenyő csattanását, majd anyu halk káromkodását. Anyuval közös szokásunk, hogy lyukat beszélünk egymás hasába, miközben valószínűleg más feladatra kellene figyelnünk, mint például a főzés – vagy a kicsomagolás. – De igazán szép volt.

Tovább csacsogtunk, és elmesélte az összes pletykát, amit a távozásom utáni két nap alatt összegyűjtött. Apu szokás szerint aprólékosan megtervezte a nemzetközi költözködés minden mozzanatát, míg anyut sokkal kevésbé aggasztotta a tökéletes útiterv – újabb bizonyíték, hogy tényleg anyám lánya vagyok.

– El is felejtettem, milyen szép ez a város – mondtam, és abbahagytam a kicsomagolást a kanapén történő chipsrágcsálás kedvéért. – Az emberek barátságosak, és nincsenek üzletláncok. Mindenfelé aranyos családi boltocskák vannak. Miért költöztünk el innen egyáltalán?

Anyu felkuncogott, és suttogva válaszolt.

– Ó, hát ismered apádat. A babonáit… az… aggodalmait… a kisvárosi lét nem volt neki való. Úgy érezte, az emberek túlságosan beleszólnak a dolgainkba, bármit jelentsen is ez. Aztán amikor iskolás lettél, tovább rosszabbodott a helyzet. – Elhallgatott, mintha lett volna még valami, amit el akart mondani, de aztán meggondolta magát. – Kalifornia jobb szakmai lehetőségeket kínált.

– Á, apu jó öreg babonái – nevettem. – Ezt az egy jellemvonását volt szerencsém örökölni. Hadd találjam ki, minden ház történetét ellenőrizte, amit megnéztetek, hogy biztos legyen benne, senki sem halt meg ott, ugye?

Szinte hallottam, hogy anyám a szemét forgatja.

– Természetesen.

– Bölcs döntés – bólintottam. – Semmi szükség rá, hogy valami bosszúszomjas szellem megzavarja a nyugdíjas éveiteket.

– Ó, ne kezdd te is! – hallottam a tányérok csörömpölését, és tudtam, hogy evés közben sem tenné le a telefont, ha én nem erőltetném.

– Most hagylak menni, anyu. Szeretlek. Hiányzol.

– Te is hiányzol nekem, szívem! – A háttérben mormogást hallottam, és még hozzátette. – Apu üzeni, hogy vigyázz magadra.

Amikor letettem a telefont, még üresebbnek éreztem a házat. Hálás voltam Sajttortának, ahogy hangos miákolással battyogott be a konyhából a vacsoráját követelve. Követelőző lakótárs volt, de annyira átkozottul aranyos, hogy elnéztem neki.

Némi mártogatóssal visszatértem a kanapéra a chipsemhez, és megragadta a tekintetemet a táskámból kikandikáló barna csomagolópapír. A könyv, amit Inaya nekem ajándékozott, a grimoár. Az izgalom két marokkal szorította össze a gyomromat, ahhoz hasonló érzés volt, mint amikor először végeztem kísértetekkel kapcsolatos kutatást: zaklatottsággal vegyes izgalom.

Kicsomagoltam a könyvet a dohányzóasztalkán. Valószínűleg kesztyűt kellett volna viselnem, az ódon darabnak inkább egy múzeumban lett volna a helye. A borító belső sarkában odafirkantott aláírást fedeztem fel, de a cikornyás kalligráfia miatt nem tudtam kibetűzni.

Átfutottam az oldalakat, megcsodáltam a részletes rajzokat és a rendezett, apró latin szöveget. Fűszer- és gyógynövények rajza tárult a szemem elé, és az online fordító használata gyorsan elárulta, hogy a szöveg a zöld növények mágikus tulajdonságait írja le. Ezután szörnyetegek vázlatai következtek: a csontos zombifarkas, egy ösztövér, arctalan lény, amelyet tengeri hínár borított, és csápszerű lábai voltak, egy sok végtaggal megáldott izé, ami leginkább egy törött faágakból készült, madárcsőrű pókra hasonlított. A bámulatos illusztrációk simán megihlették volna a horrortörténetek és a független indie videójáték-fejlesztők fantáziáját.

Voltak rituális megtisztulással, imakendőkkel, asztrológiai eseményekkel kapcsolatos oldalak – csak ahhoz volt türelmem, hogy kisebb részleteket fordítsak le, de az információ puszta mennyisége is frenetikus volt. A grimoár egyértelműen kincs volt. Valahányszor lapoztam egyet, egy kicsit gyorsabban vert a szívem.

Aztán találtam egy rajzot, amely teljesen eltért a többitől. Egy férfi képe volt, körülbelül velem egyidős lehetett. A haja hullámokat vetett a füle körül, elmosódó ceruzavonások ábrázolták a finomságát. Nem volt rajta ing, karcsú mellkasán határozottan kirajzolódtak az izmok, de megzavarta valami, amit forradásoknak és tetoválások halvány körvonalának véltem. Telt ajka volt, az állán gödröcske. Fekete, erős szemöldöke alatt a szeme aranyszínben ragyogott.

Eddig ez volt az egyetlen szín, amit a könyvben találtam. Élővé tette a tekintetét, mintha engem figyelt volna, és mintha aranyfüstpelyhekből lett volna.

A szomszédos oldal szövege: A Gyilkos megidézésének és megkötésének működése.

A Gyilkos… megidézése és megkötése…

Ezek itt utasítások egy démon megidézéshez.

Hátrahajoltam a könyvtől, központi szerepet kapott a felindulás, amely az izgatottságom mélyén rejtőzködött. A szellemvilág az egy dolog: az eltávozott lelkek maradványai, az itt késlekedő energia, a zátonyra futott szellem. De egy démon teljesen más dolog, a teremtmények egyike, árnyékban ólálkodó, évszázados, évezredes emberi félelmek eredménye. Nem tagadom, hogy akár létezhetnek is – de az angyalokhoz és istenekhez hasonlóan általában a mítoszok birodalmához sorolom őket.

A démonok izgalmasak, és magával ragadók voltak. Számos horrortörténet mögött áll a kulcsfontosságú, szórakoztató eshetőség, hogy egy helyet ne csupán kísértetek járják, hanem démoni erők szállják meg. Tökéletesen kijátsszák az emberi félelmeket: a bűn megmagyarázhatatlan, szörnyen ijesztő, csábító, vonzó ábrázolásait.

Jártam állítólagosan démonok uralta helyeken. Nem találtam ijesztőbbnek, mint bármely más helyet.

Nem tudtam kiverni a fejemből azt a szempárt. Az aranyszínű, ragyogó, a sötéten áthatoló tekintetet. Még hajnali kettőkor is ébren voltam, a nyitott laptopom mellett feküdtem az ágyban, megpróbáltam új ötleteket találni a vlogomhoz, ha már a testem visszautasította az alvást.

Az előfizetői összegek gyorsan átvitorláztak az új csatornákhoz, amelyek inkább a drámai elemeket használták ki a körültekintő kutatás eredményei helyett. OUIJA TÁBLÁT HASZNÁLUNK MASSACHUSETTS SŰRŰN KÍSÉRTETJÁRTA ERDEIBEN! AHOL DÉMONOK TÁMADNAK! Többmilliós megtekintés egy ilyen silány kattintásvadászatért. Alig pár nap alatt.

Egy éjjellátó szemüveg zöld lencséjén át figyeltem a csoportot, amelynek tagjai eljátszották a megszállottságot. Láttam, hogy sikoltozva szaladgálnak az erdőben, mozgatják a szellemtábla fémlapját, hogy ijesztő üzeneteket formáljanak, amit tátott szájjal bámultak. Hamis volt, hamis az egész. Azt hiszem, a nézők is tudták, hogy hamis, de a kommentekből ítélve senkit sem érdekelt igazán. Izgalmas volt, és bizarr. Szórakoztató. Csatornák tucatjai jöttek elő hasonló tartalmakkal, míg az enyém a háttérben maradt a látványvilágát tekintve, mert ragaszkodtam a hitelességhez.

Felkaptam az éjjeliszekrényről az elektromos cigarettát, és idegesen szippantottam egyet. Ha nem változnak meg hamarosan a dolgok, akkor nem tudom tovább fenntartani a csatornát. Nemsokára szembe kell néznem a valósággal, szereznem kell valami irodai munkát, és meg kell állapodnom. Minden idegszálam tiltakozott ellene, de már nem voltam gyerek. Számlákat kellett fizetnem, és úgy tűnt, a felnőttlét minden álmomat péppé zúzza.

A Gyilkos. Arany szem a sötétben.

Megjelöltem az oldalt egy könyvjelzővel, de még nem tudtam biztosan, miért. Abban a tudatban, hogy odalent a kis asztalon becsukva hever a grimoár, még kevésbé tudtam elaludni – de az oldalak között még mindig ragyogott az az arany szempár a sötétben.

Figyelt.

Várt.

4

Rae

A hétfő reggel szürke felhőket és szitáló esőt hozott. Fekete esernyőm védelmében sétáltam az iskola felé, a bakancsom az úthoz vezető keskeny felhajtón kerülgette a pocsolyákat. Amikor elértem a postaládákat, észrevettem Mrs. Kathyt, aki épp kivette a postáját. Vagy tizennégy évvel ezelőtt volt az általános iskolai tanárom, és már akkor ősz csíkok keveredtek szőke hajába – mostanra teljesen megőszült.

– Üdv, Mrs. Kathy! – Vidáman integettem neki az esernyőm alól. Összehúzott szemmel nézett rám, gyorsan pislogott hatalmas, szarukeretes szemüvege mögött, aztán szaporán visszasietett a saját felhajtója irányába.

Nos, a fene egye meg. Hát jó.

Az egyetemig csupán tizenöt percet kellett sétálnom, de a hideg miatt hosszabbnak tűnt. Egyszer csak felderengtek a fák mögött az Abelaumi Egyetem gótikus csúcsai és magas ablakai, amelyeket beburkolt a futószőlő és foltokban borított a moha. A kinézete alapján lehetett volna lakatlan és düledező ahelyett, hogy iPhone-okat és starbucksos poharakat szorongató diákok özöne rajzik felé. Az esernyő errefelé határozottan nem divat: úgy tűnt, a párás szitálás rajtam kívül senkit sem zavar. Mindenki más kapucnis esőkabátban volt.

Dél-Kaliforniában nem volt szükség esőkabátra – és nem is volt a ruhatáram része. Hamarosan be kell szereznem egyet, ha nem akarok túlságosan kilógni a tömegből.

Az első órám helyszínét keresve végigcaplattam a széles kőfolyosókon, és a szememet meregetve próbáltam kivenni az apró arany számokat, amelyeket a sötét faajtók mellé rögzítettek. Még inkább rákezdett az eső, és lassú patakokban permetezte az előcsarnokot szegélyező keskeny ablakokat. Homályosan láttam a rezgőnyárfák és lucfenyők között, de a fenyőtűk között kirajzolódtak az egyetem magas, hegyes csúcsai. Szinte ellenállhatatlan kísértést éreztem, hogy pár méterenként megálljak, előhúzzam a kamerámat a táskámból, és jelentős eredménynek könyveltem el, amikor végül sikerült idejében megtalálnom az osztálytermet.

Az tanórák tipikus első napi programja a tanterv ismertetése, de volt egy jelentős különbség: A reggeli első két tanár szóba hozta a „diák tragikus halálát”, ami nemrégiben történt. Győzködtek, hogy biztonságban vagyunk, megerősítették a biztonsági intézkedéseket, és a helyi rendőrség megtesz „minden tőle telhetőt”. Sötétben tapogatóztam, aztán gyorsan rákeretem az esetre a Google-on.

Holtan találtak egy diákot az egyetem területén.

Folyik a nyomozás.

Épp a szemeszter kezdete előtt egy brutálisan meggyilkolt diák holttestét találták az egyetem egyik épületében. A bennem élő krimirajongó továbbiak után kutatott, de nem nagyon találtam semmit. Nem volt gyanúsított. Nem volt kapaszkodó. A helyi rendőrség nem adott ki közleményt. Őszintén meghökkentett, hogy egy ilyen csendes kisvárosban ilyen gyilkosság történhet, és nem veti rá magát a sajtó tengernyi spekulációval.

A reggeli köd nem szállt fel, beszivárgott az ódon épületek közé, és sötétebb árnyalatúra itatta át a köveket. Az örökzöldek mohos gyökereit lassan hömpölygő dagályként borította be. De az időjárás ellenére az abelaumi diákönkormányzat a zárt belső udvaron mindenfelé bódékat állított fel az új diákok üdvözlésére, ahogyan a fél tucat egyetemi klub is. Az új szemeszter izgatott nyüzsgése furának tűnt a vattaszerű ködben, mintha a természet mindent megtett volna, ami hatalmában állt, hogy elcsöndesítse a hangosan csivitelő diákokat.

A következő óra kezdetéig maradt még időm, így végül megadtam magam, és előhúztam a fényképezőgépemet. A lencsém mögül kellemes esztétikai látványt nyújtott a könyvtár fölött magasodó harangtoronytól az alacsony, élősövénnyel szegélyezett girbegurba kőfalakig minden. A nyirkosság, a sok zöld, az épület gótikus drámai hatása – úgy éreztem, mintha egy Grimm-mesébe csöppentem volna, egyenesen a gyerekkori tündérkirályságomba.

De a királyságba betette a lábát a halál, és az északnyugati folyosó bejáratát elzáró sárga figyelmeztető szalag hirtelen megdöbbentő erővel jelezte a jelenlétét.

Közelebb óvakodtam. Rusztikus betűkkel a CALGARY szót erősítették az épület lezárt dupla ajtajára, melyet egy H és egy ügyetlenül elhelyezett L követett. A közeli fák ágai úgy kígyóztak az épület meredek teteje körül, mintha lassanként élő gubóként fonnák körül.

A reggel elolvasott újságcikkekből már ismertem az épület nevét. Ez volt az a terem, amelyben megtalálták a diák hulláját. Elkattintottam egy újabb fényképet, megörökítettem a vakító műanyag szalag és az ódon, rücskös kövek végletes párosítását. A maga kegyetlen módján gyönyörűnek találtam.

– Kurvára eltévedtél?

Ne ítéljenek el, de van valami a komisz hangokban, amitől elönt a forróság – márpedig a hátam mögött megszólaló hang határozottan komisz volt. Megfordultam, egy férfi összefont karral állt a Calgary lépcsőjének az alján, és engem méregetett világoszöld szemével. Alig pár évvel lehetett idősebb nálam, talpig feketét viselt, szűk, hosszú ujjú, sportos inget, oldalzsebes nadrágot, és fűzős katonai bakancsot.

A francba. Pontosan a zsánerem az ilyen szívdöglesztően túl jóképű seggfej.

– Nem tévedtem el – válaszoltam, és felragasztottam az arcomra a legszebb, kérlek, húzd el a beled mosolyomat. – Nehéz nem észrevenni az élénksárga szalagot, amivel körülvették a gyilkossági helyszínt.

Viszonozta a mosolyomat, de míg az enyém arrogáns volt, az övé olyan, amiről az ember azt képzeli, hogy éjszaka, az ablaka előtt lát ilyet, hegyes szemfoggal, készen rá, hogy széttépjen.

– Ó, pompás, tehát észrevetted a szalagot. Akkor felteszem, nem tudsz olvasni, és azért döntöttél úgy, hogy itt lófrálsz.

Erőt kellett vennem magamon, hogy ne fészkelődjek. Volt valami fura kifejezés az arcán. Kiugró pofacsontja olyan éles volt, hogy képes lett volna megvágni vele egy lányt, már ha átható zöld szeme nem döfte volna le előbb. Telt ajka kisfiús, szinte ártatlan megjelenést kölcsönzött neki, de ez az ártatlanság csak a szeméig tartott. Vastag szemöldöke alatt mélyen ülő szeme ugyanolyan árnyalatú volt, mint mézszínű haja, amelyet a füle fölött rövidre borotváltak, a feje tetején pedig hosszú és kócos volt.

Képtelenül vonzó volt. Máris görcsbe rándult a gyomrom, így a hangom élesebben csengett, mint szerettem volna.

– Tuti biztos vagyok benne, hogy a szalag óvatosságra int, és nem az áll rajta, hogy „Maradj távol legalább húsz méterre”. Nem látok olyan feliratot, hogy maradjak távol.

Lehervadt a mosolya. Úgy olvadt le az arcáról, ahogy télen letörik a jégcsap a tetőről, és tett felém egy lépést. Összefontam a karomat, és amikor észrevettem az ingére hímzett emblémát, már bántam, hogy nem sétáltam el egyszerűen: PNW Biztonsági Szolgálat.

A fene egye meg. Egy biztonsági őrrel szájaltam.

Fölém tornyosult. Le kellett hajolnia, hogy a szemembe nézzen.

– Hogy hívnak? – mély volt a hangja, a szavai olyan fenyegetően fonták körül a nyakamat, ahogyan jókora keze tehette volna. Idegesen harapdáltam az alsó ajkamat, és feltoltam az orromon a szemüvegemet.

– Alex – válaszoltam. Ha arra készül, hogy beárul valamilyen tekintélyes személynél, nincs az az isten, hogy kockáztassam, a legelső napon folt essen a minősítésemen. De ő megrázta a fejét, és ernyedt lassúsággal, türelmesen pislantott.

– Nem. Nem úgy.

Erősödött az érzés, hogy az ujjai a nyakamra szorulnak. Kénytelen voltam ellenállni a kísértésnek, hogy felnyúljak, és meggyőződjek róla, semmi sem szorongat. Mi baja van ennek a fickónak? Talán ügyelhettem volna jobban a viselkedésemre, de erről már lekéstem.

Háttal álltam a Calgary zárt ajtajának, és a fickó eltorlaszolta az utat a lépcső felé. Tétováztam, hogy mit válaszoljak, ő felegyenesedett, és az egyik kezét fölöttem az ajtónak támasztotta. Most már nem csak egy kezet éreztem a nyakamon, mintha egy bakancs nyomta volna a betonhoz a koponyámat, és felfoghatatlan fenyegetéseket suttogott volna a fülembe.

– Raelynn vagyok – motyogtam sietve. Az érzés azonnal megszűnt. Mi a fene? Talán alacsony volt a vércukorszintem vagy ez a seggfej tényleg ennyire félelmetes? Szorosabban magamhoz öleltem az iskolatáskámat. – Ha ekkora pöcs vagy, akkor én el is mehetek.

Hangosan megszívta az orrát, ami akár jókedvet, akár a nemtetszését is kifejezhette. Mozdulatlan arckifejezését képtelen voltam értelmezni, de kényelmetlen volt a merev tekintete. Ellökte magát a faltól, oldalra lépett, és utat engedett, hogy gyorsan leléphessek.

– Figyelj oda, kislány, merre kódorogsz – mondta, és nem szólított a nevemen, pedig már kiszedte belőlem. – Bajba sodorhat a kíváncsiságod.

Egy részem szörnyen szerette volna tudni, miféle „bajról” beszélt, mert egy ilyen jóképű fickó tényleg sok bajt okozhat nekem. Zavaró, hogy egy ragyogó szempár és a mély hang elég hozzá, hogy kiröppenjen a fogadalmam az ablakon, miszerint többé nem vonzódom seggfejekhez.

Peckesen ellépkedtem a füvön az épülettől, közben az a zöld szempár szinte átfúrta a koponyámat. Hátravetettem a hajam, próbáltam elszántan lépkedni, hogy leplezzem, mennyire összezavart. De történt valami furcsa. Úgy éreztem, mintha kötél tekeredett volna a bokámra, egyre magasabbra kúszva, és egyre szorosabban.

Vajon a gravitációhoz fűződő toxikus kapcsolatom okozta? Na igen, ez mindig visszatér, és seggbe harap.

Megbotlottam a saját lábamban, és elnyűtt, biztosítótűkkel összefogott iskolatáskám abban a pillanatban megadta magát. Az elnyűtt vállpánt elpattant, a táska kinyílt, és leesett. A tankönyveim szétszóródtak a nedves füvön, kilazult lapok sodródtak a pocsolyákban, szétrobbant az elviteles jegeskávé, amelyet – ostoba módon – a táska sarkába ékeltem be, és a felvizezett folyadék a cipőmre fröccsent.

Pillanatnyi csöndes mozdulatlanság után feltérdeltem, és összeszedegettem a cuccaimat. Éreztem magamon az elhaladó diákok tekintetét, szemlátomást azon tépelődtek, hogy szánalmat érezzenek, és segítsenek vagy elég kínosnak érezzék a helyzetet, és inkább megszaporázzák a lépteiket. Lángoló arccal néztem vissza a vállam fölött, és észrevettem, hogy az őr még mindig engem figyel.

Az arcán apró, féloldalas mosollyal lenézett a fűben szanaszét heverő átázott cuccaimra, mintha azt mondaná, én megmondtam. Akár elbűvölő is lehetett volna a mosolya, ha nem lett volna olyan gyökér.

Kit akarok becsapni? Így is elbűvölő volt a mosolya, és hitszegő gyomrom megremegett a tekintetétől.

– Au, Rae, mi történt?

Felnéztem a használhatatlan táskába félig visszatömködött könyveim fölött. Inaya kocogott felém a füvön, világossárga esőkabátja éles ellentétben állt a komor hangulattal. Meglátta, milyen állapotban vagyok, és együttérző hangot hallatott: próbáltam úgy térdepelni a fűben, hogy ne lásson mindenki a szoknyám alá, fekete harisnyám sáros és nedves volt, a szemüveg lecsúszott az orromon.

– Fogadok, hogy ez az első nap átka – mondta. – Ilyenkor minden rosszul sül el. – Mellém térdelt, gyorsan összegyűjtötte a könyveket, én pedig felkapkodtam a tönkrement lapokat. Felsegített, és én igyekeztem újra összekötözni a vállpántokat.

– Ne aggódj, innen már simán megy.

Fintorogva néztem rá, de nem tudtam soká megőrizni ezt az arckifejezést, és elnevettem magam, miközben megölelt. Kart karba öltve sétáltunk át a négyszögletű belső udvaron.

– Látom már találkoztál a mi kedves, új biztonsági őrünkkel, Leonnal – mondta, és lopva hátranézett.

– Ó, igazi mestermű – dörmögtem, de sokkal több minden járt a fejemben, mint a zavaróan dögös seggfej. Játékosan rácsaptam a karjára. – Miért nem mondtad el, hogy gyilkosság történt az egyetemen, Inaya.

A szemét forgatva felnyögött.

– A legtöbben kiakadnak tőle, és nem akartam megnehezíteni a költözésedet. – Megrázta a fejét. – Nagyon kegyetlen volt, csajszi. Soha nem hallottam, hogy hasonló történt volna errefelé.

Egy négy kőpadból álló négyzet felé tartottunk egy vörös égerfa alatt. Több diák üldögélt ott, és Inaya menet közben izgatottan integetett nekik.

– Végre mindenkinek bemutathatlak – suttogta izgatottan. Egy szürke, két gombsoros kabátot viselő, magas, ismerős pasas felállt a padról, és felém nyújtotta a karját.

– Miss Raelynn Lawson! – dördült a hangja, erősen megszorított és felemelt, Inaya pedig csak nevetett. – De régen volt, esküszöm, jól megnőttél.

– Ó, haha, nagyon vicces! – mosolyodtam el, és ő letett. Trent, Inaya vőlegénye, két évvel ezelőtt végzett az Abelaumi Egyetemen, és – Inaya elbeszélése alapján – máris szépen haladt egy seattle-i befektetési társaságnál. – Csak a bakancs teszi, kifejezetten azért vettem fel, hogy felérjek a derekadig.

Trent nevetgélve előrehajolt, és gyors csókot nyomott Inaya homlokára. Inaya körbemutatott az üldögélő férfiakon és nőkön.

– Rae, bemutatom Jeremiah és Victoria Hadleigh-t. – Láthatóan testvérek voltak. Világosbarna haj, sötétkék szem, fehér bőr és szeplős orr. Úgy néztek ki, mint a középiskola népszerű diákjai. Victoria haja szögegyenes volt, feketére festett, koporsó alakú körme hosszú, az ajkán színtelen szájfény. A fivére atlétának tűnt: magas, izmos, az álla szögletes, a mosolya pimasz, mégsem bosszantó.

– Nagyjából az apjuké az iskola, szóval ha panaszod van, fordulj egyenesen hozzájuk – biztatott Inaya, mire Victoria nagyot sóhajtott, Jeremiah pedig megrázta a fejét.

– Nem, nem, nem – tiltakozott Jeremiah. – Nem a miénk az iskola.

– Technikailag csak három épület apué – tette hozzá Victoria, vékony ezüst e-cigarettát húzott elő a fekete esőkabátjából. – És az egyetlen épület, amelyik tényleg számít, az a Hadleigh Könyvtár. – Maga mögé mutatott a hatalmas építmény felé, amely az egész keleti oldalt elfoglalta. – Rám kacsintott. – Ha valamilyen könyvet keresel, akkor tényleg fordulj hozzánk.

– Köszönöm, ez klassz! – Megjegyeztem magamnak, mert ha kéznél van egy könyvtárnyi tudás, az hihetetlenül hasznos a kutatáshoz. Az interneten nem lehet mindent megtalálni, különösen ha rendkívül régi és ritka szövegekről van szó. A könyvtárt fák szegélyezték, és a bejáratot hatalmas festett üvegablakos boltívek koronázták meg. – Ez gyönyörű.

– Kösz – vont vállat Victoria, mintha az apja könyvtárával kapcsolatos bókok mindennaposak lettek volna. – De elég belőlünk. Veled mi a helyzet, Miss Kalifornia? Mi a csillagjegyed, mit szeretsz, mit szoktál csinálni?

– Ó, hm, Nyilas vagyok. – Megköszörültem a torkomat és a táskám vállpántját babráltam. – Rádió-tévé-film a fő szaktárgyam, szeretek fotózni, ööö…

– Film, mi? – figyelt fel Jeremiah. – Nincs szükséged színészekre a leendő projektjeidhez?

Idegesen nevetgéltem, de Inaya megkímélt a választól.

– Mesélj nekik a YouTube-csatornádról! A kutatásaidról!

– Kutatás? – Victoria a tenyerébe fektette az állát. – Valami detektívféleség vagy?

Idegesen mosolyogtam, felkészültem a várható furcsálkodó tekintetekre.

– Olyasmi, van egy vlogom. Helyi legendákról, hátborzongató történetekről van benne szó… paranormálisadatgyűjtést végzek.

– Szellemvadász – szólt közbe Inaya.

Megkönnyebbülve láttam, hogy Jeremiah és Victoria érdeklődéssel néz, és nem elutasítón.

– Ó, tényleg? – Jeremiah előrehajolt a padon. – Sikerült kamerára rögzítened valamit? Szellemeket?

– Úgy gondolom, felvettem néhány természetfeletti hangot, energiagömböt, árnyat. – Megvontam a vállam és lehuppantam a padra Inaya mellé. – Még mindig reménykedem a nagy fogásban: egy egész alakos jelenésben vagy a fenébe is, felvehetnék egy homályosan ember alakú ködöt.

– Nos, akkor jó helyre jöttél az ijesztő szarságokért. – Victoria összehúzott szemmel nézett rám, és az e-cigijén dobolt a körmével. – Errefelé születtél, ugye? Mármint, a családod innen származik?

Bólintottam.

– Igen, Lawsonék apai ágon. Talán egy évszázadot töltöttek itt, a fenébe is.

– Akárcsak a mi családunk – mosolygott Victoria, de feszült arckifejezése cáfolta a mosoly őszinteségét. – Akkor valószínűleg van róla elképzelésed, milyen érdekes ez a hely. Kísértetek, kopogószellemek, démonok, titokzatos lények – elnézett mellettem, a mögöttem álló Calgary Ház irányába –, és szemlátomást most már gyilkosságok is.

Mind az öten arra pillantottunk. A Calgary Ház teljesen normálisnak tűnt volna a figyelmeztető szalag és az előtte őrködő, fájdalmasan dögös seggfej nélkül. Gyorsan visszafordultam.

– Az a pletyka járja, hogy csak azért tartják az épületet lezárva, mert nem tudták letakarítani a vérfoltokat a kövekről – avatott be Victoria. – Egy gólya találta meg a hullát, és kihívta a zsarukat. Most ment volna másodikba.

– Harmadikba – helyesbített Jeremiah. – Marcus harmadikos lett volna.

– Jól van, akkor harmadikos, tök mindegy – legyintett Victoria. Egy Marcus Kynes nevű fickó. Nyolcszor szúrták meg.

– Kilencszer – vetette közbe Jeremiah.

– Pfuj, istenem, Jerry, megengeded, hogy végigmondjam? Kilencszer döfték le. Mindent vér borított, a srác testét egyszerűen szétroncsolták. Valaki még videóra is vette.

– A gyilkosságot? – állt el a lélegzetem.

– Ó, nem. Senki sem tudja, ki tette… vagy legalábbis nem nevezték meg – vigyorgott. – Nem, a hulláról készítettek videót, amikor megtalálták, még a zsaruk érkezése előtt. Rém undorító.

– Ha meg akarod nézni, lementettem a mobilomra – mondta Jeremiah, és előhúzta a készüléket. – Őrület, mennyi vér van egyetlen emberben.

– Ó, te jó ég, srácok, elég a gusztustalanságból – szólt rájuk Inaya, és amikor Jeremiah előrehajolt, hogy megmutassa, eltolta a telefonját. – Túl korai, oké, túl korai volt. Szegény srác még alig élt.

Jeremiah hátradőlt, és a telefonjára meredt, amitől csak tovább nőtt bennem a morbid kíváncsiság.

– Igazán felhergelhetett valakit – motyogta. – A ház kellős közepén.

Megkockáztattam még egy pillantást az épület felé. Odabent, abban a szerény ódon épületben valakinek az élete brutális véget ért. Miért? Mi sarkallhatott valakit akkora haragra, hogy nyolcszor döfjön le valakit?

Összevontam a szemöldököm. Leon, a biztonsági őr még mindig az épület lépcsője előtt állt, és észrevettem, hogy az elhaladó diákok nagy ívben elkerülik. Amíg átvágtam a zárt udvaron, és feltoltam az orromon a szemüvegemet, megesküdtem volna, hogy engem figyel. Ilyen távolról sápadtzöld szemére vetült a felhők között kikukkantó fény, és megvillant, mint a napon megcsillanó arany levél.

Franciaországban létezik egy kifejezés a találomra feltámadó ellenállhatatlan vágyra, hogy hirtelen leugorjunk egy magas helyről, az irracionális késztetésre, hogy a várható pusztítás ellenére irányt váltsunk a forgalomban: l’appel du vide, az üresség hívása. Ezeket a hirtelen vadállati késztetéseket az ember azonnal elhessegeti, de mégiscsak tapasztalunk ilyesmit. Mi lenne, ha ugranál? Mi lenne, ha játszanál a tűzzel? Mi lenne, ha? Mi lenne, ha?

Amikor ránéztem, ő rám nézett, és megszólított az üresség.

Mi lenne, ha?

– Ó, a fenébe. Órára kell mennem – ugrott fel Inaya a telefonja órájára pillantva. Gyorsan megölelt, Trent segített összeszedni a cuccait, aztán kézen fogta, és elsétáltak. – Később találkozunk, srácok! Rae, küldj üzit, majd csinálunk valami vicceset.

– Kutatunk! – kiáltottam utána. – El kell mennünk valamilyen kísértetjárta helyre, mert tartalmakra van szükségem!

– Rae, mi a telefonszámod? – Victoria előhúzta a mobilját, a csillogó kék tokon ezüst koronát ábrázoló charm fityegett. – Így szólhatok, ha történik valami fura. – Édesdeden rám mosolygott. – Tudom, milyen félelmetes új barátokat szerezni.

Megadtam neki a számomat, és örültem, hogy ilyen barátságos velem. Miközben bepötyögtem a számokat, a szemem sarkából láttam, hogy Jeremiah is ír valamit a telefonján. Lehet, hogy tévedtem, de úgy tűnt, ő is beírja a telefonszámomat.

Elindultam a következő órámra, és gyorsan végighordoztam a tekintetem a Calgary Ház előtti járdán, de Leon ezúttal nem volt ott.

5

Leon

Csak addig maszturbáltam abban a hitvány betonszobában, amíg el nem kezdtem magam nem kicsit elvadultnak érezni. A démonoknak vannak szükségleteik: hajtja őket a gyönyör utáni vadászat ösztöne, az izgalom keresése, ami olyan nélkülözhetetlen a számukra, mint az emberek számára az étel és az ital. Így bármennyire utáltam is Kentet, legszívesebben megcsókoltam volna a nyavalyás bakancsát, amikor közölte, hogy a félév kezdetén nekem kell őriznem az egyetemi campust.

Megtettem volna. De nem tettem. Hosszú évek óta nem éreztem magam ennyire szabadnak.

Kent áldozatbemutatása nem csak az istenét térítette magához. Feléledtek az Eldek is, az erdő ősi szörnyei, akiket a vér, a varázslat és a fájdalom tartott életben. Az istenség ébredése nyugtalanná tette őket, és hamarosan előkúsztak a legsötétebb erdőből, hogy vadásszanak.

Kent nem akarta, hogy pánik söpörjön végig Abelaumon. Az én kötelességem volt az Eldeket távol tartani a diákoktól. El kellett intéznem a bestiákat, ha megtaláltam őket, és ez nem volt könnyű feladat, de nem utasíthattam vissza Kent parancsát. Boldogan kivégzem bármelyik Eldet, aki a szemem elé kerül, ha ez azt jelenti, hogy a vadászterületük az enyém lesz.

Az Eldek ha tehetik, emberi húst fogyasztanak, én viszont más módon fogyasztanám el őket. Élvezeten, fájdalmon és véren keresztül. Megrontással. Csábítással. Mélységesen romlott mámorral. Az emberek megvetendő, készséges prédák voltak. Túl sokan éltek korlátozott életet, ragaszkodtak az erkölcsösséghez, ami csak arra jó, hogy korlátok közé szorítsák rövidke halandó létük élvezetét.

Ajánld fel nekik a könnyű utat a perverzióhoz, csábítsd őket a gyönyör legsötétebb vágyával, és máris könnyű prédává válnak. Kíváncsi egyetemi hallgatók lakomáját terítették elém, és szándékomban áll jóllakni.

Először mindegyik bizalmatlan volt. Az ősi ösztönük elárulta, amit a szemük nem látott: veszélyes voltam. Egy ragadozó. Igyekeztek távol maradni tőlem akkor is, amikor nem tudták megállni, hogy rajtam kalandozzon a tekintetük. Ez azt jelentette, hogy üresek maradtak a Calgary Ház zárt ajtajához vezető lépcsőfokok, ahol felállítottam az elsődleges őrhelyemet, hogy jól lássak mindenkit, aki átvág a belső udvaron.

Egészen addig, amíg ő a világgal mit sem törődve, tágra nyílt szemmel, vibráló energiával, zsálya, menta és a meleg bőr illatát árasztva fel nem szökdécselt a lépcsőn.

Felém se nézett, mintha teljesen hiányzott volna belőle a diáktársait irányító ősi ösztön, az önvédelem vad gyámolítója a vállát vonogatva hagyta volna a kis teremtést szabadon kóborolni. Apró termetű volt – mármint az alkatát, és nem az energiáját tekintve. Hatalmas fényképezőgép lógott az álla alatt a nyakában, mintha bármelyik pillanatban készen állt volna a szeme elé emelni. Fekete farmerdzsekije túl nagynak tűnt, akárcsak a bőrbakancsa, és a tömött iskolatáskája, amit cipelt. A