„A Kinek a jó híre? sziporkázó és ellenállhatatlan, a régenskorszak romantikus regényeinek újragondolt változata. A szellemességein gyakran hangosan nevettem fel, a főhős útkeresése pedig mélyen megérintett. Ha olyan olvasnivalót keresel, ami Jane Austen világát és a modern feminizmus stílusát egyszerre idézi, ez a neked való könyv!” – India Holton, a The Wisteria Society of Lady Scoundrels szerzője

„Egy forróvérű regény, ami felrúgja a romantikus komédiák összes szabályát. A Bridgertonnak és a Fleabagnek közös gyereke született. Beszippantottam egy ültő helyemben.” – Sara Manning

„Rettentően élveztem. Remekül szórakoztam az olvasása közben. Teljesen feldobott!” – Louise O’Neill

„A korabeli romantikus komédiák dekadenciájának és a Bajos Csajok balhés világának tökéletes elegye. Éjszakába nyúlóan, megrögzötten faltam a betűit. Ahogyan Lex modernizálta a régens életstílust a huszonegyedik századi olvasó számára, az több mint szórakoztató. A Kinek a jó híre? megadja mindazt, amiről nem is tudtam, hogy elvárnék egy regénytől: pletykákat, főkötőket, bricsesznadrágokat és dorbézolást, némi feminista beütéssel.” – Abigail Mann

„Egyenesen imádtam a Kinek a jó híre? című könyvet. Éles eszű, vicces és már a legelső pillanattól kezdve teljesen lekötött. Mindenképp neked való, ha szereted a Pletykafészek sorozatot.” – Laura Kay

„Egy friss, féktelen, feminista komédia a barátságról és arról, hogyan találd meg a helyed. Vicces, meglepő és gyönyörűségesen romantikus, a párbeszédek pedig egyenesen tündökölnek.” – Cressida McLaughlin

„A Kinek a jó híre? egy üde, vadul feminista és meglehetősen tüzes Jane Austen feldolgozás, amiről nem gondoltam volna, hogy imádni fogom. Lex Croucher nem fél kigúnyolni a régenskorszak idealizált eszményképét, és a végeredmény egy olyan regény, ami a műfaj iránti odaadó, de pimasz tisztelgést ötvözi a csípős társadalmi kommentárral, valamint az osztályok és nemi szerepek felderítésével. Kapaszkodjatok meg a főkötőitekben: ez nem hasonlít egyetlen régens korabeli romantikus regényre sem, amit valaha olvastál.” – Martha Waters, a To Have and To Hoax szerzője

„Nem kell sokat várnod, amíg egy nagyszabású filmes produkció követi majd.” – The Irish Independent

„A régensség korának társadalmi élete sok kacagást, botrányt és néhány igen komoly üzenetet is magában hordoz azokból az időkből, amikor a nők kevés joggal bírtak. Tökéletes a Bridgerton és Jane Austen rajongóinak.” – My Weekly

Lex Croucher: Reputation

Copyright © 2021 by Lex Croucher

Hungarian Translation © Török Krisztina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lex Croucher: Reputation

Zaffre, Published by Bonnier Books, United Kingdom, 2021

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-615-6507-03-7 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Sophie McDonell, Louisa Cannell, E. Zsemberi-Szígyártó Miklós

Szerkesztő: Korpa Ildikó

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: Sz. Eszteró Anett

Műfaj: ifjúsági, történelmi, romantikus

Jane Austennek. Bocsi, Jane.

Első fejezet

Mint minden valamirevaló dolog, ez is egy partival kezdődött.

Nem volt valami nagy szám. A vacsora például határozottan elmaradt, a brácsás mintha bántalmazta volna a hangszerét, gyertya pedig – a házigazda felkészületlenségének, nem pedig pénzügyi hiányosságainak köszönhetően – csak elvétve akadt, így bizonyos helyiségekben veszedelmes sötétség uralkodott.

– Milyen romantikus! – jegyezte meg Mrs. Burton nagyvonalúan, amikor néhány órával korábban körbevezették őket, és épp csak megúszták az ütközést a tálcányi felvizezett punccsal egyensúlyozó felszolgálólánnyal ez utóbbi kecses ügyességének köszönhetően, amellyel kisasszézott előlük a félhomályba.

Pedig kicsit se volt romantikus. A nagynénje parádésan áttáncolt éjszakát ígért, ahol új barátságok szökkennek szárba, és fényes gombos, tüzes bajszú, nősülni kész agglegények garmadája nyüzsög mindenütt. A valóságban azonban Georgiana magányosan üldögélt a kihalt folyosó egy sötét beugrójában, ujjaival a szalagját csomózgatta ki-be, miközben gondolatai a viking temetések körül forogtak.

Az északi harcosokat hajójukkal és személyes tulajdonuk nagy részével együtt égették el a halotti máglyán. A nagybátyja egyik könyvében olvasott erről a hagyományról, és valamikor a héten részletesen be is számolt róla Burtonéknek a vacsoraasztalnál, a párolt krumpli felett. Épp ott tartott, hogy a személyes holmikkal a harcos felesége és háza népe is követte a gazdát a megsemmisülésbe, amikor a nagynénje rá nem jellemző hévvel és erővel csapott az asztalra: „Befejezné végre, Georgiana?”

Georgiana felnézett a krumpliból – nagynénje maga volt a megtestesült elszörnyedés.

„Bocsánat, Mrs. Burton, még nem mondtam végig. A lényeg, hogy szerintem a feleség és a háznép egyáltalán nem bánta, hogy a halálba kell menniük a viking harcossal. Hitük szerint valamiféle mennyországba jutottak ugyanis. Ha, mondjuk, Mr. Burton holnap a reggeli sétáján el találna esni, és a fejét szétloccsantaná a köveken, akkor nem az volna nénikémnek is a vágya, hogy vele tarthasson? Mert ha a mennyország tényleg annyira csodálatos, ahogy mondják, akkor olyan lenne, mint nyaralni menni. Nénikém is annyira várja már a szeptembert és az utazást St. Ivesba. Olyan lenne ez, mintha kicsit előre hoznánk az utazást. Hát nem vetné magát boldogan a halotti máglya lángjaiba, ha úgy egy csapásra St. Ivesban lehetne?”

Mrs. Burtont nyilvánvalóan nem tette volna boldoggá a lehetőség. És a vikingek végleg kikerültek az udvarias társalgási témák katalógusából.

Georgiana tizenhárom nappal ezelőtt érkezett meg nagybátyjáékhoz, de ez alatt az alig két hét alatt alaposabban megismerte őket, mint élete korábbi húsz éve során. Arra például igen gyorsan rájött, hogy miközben Burtonék szívélyes és kedves vendéglátók, napokat, sőt heteket áldoznak virtuóz ügyességgel olyan egyhangú apróságokra, amelyekben Georgiana soha semmi örömet nem talált. Elég volt felvetnie egy kirándulás vagy a virgoncság és lelkesedés leghaloványabb lehetőségét magában hordozó bármilyen program ötletét, máris buzgón intették le azzal, hogy mire a nagy rohanás, előbb rendezkedjék csak be szépen náluk.

Georgiana azonban már olyan alaposan berendezkedve érezte magát, hogy ha ennél leheletnyit jobban berendezkedett volna, talán teljességében megszűnik érző lény lenni, és beolvad a ház szerkezetébe, emberi mestergerendává változik. Nemrég egy egész délutánon át kellett az egyébként meglehetősen szűkös szobájában minden egyes ruháját sorban felpróbálnia, hogy Mrs. Burton és félszeg szobalánya, Emmeline árgus tekintettel megvizsgálja alkalmasságukat és rendezettségüket, hogy nem szorulnak-e javításra. Mire az utolsó öltözékkel is végeztek, Georgianában kötekedő viszketegséggel szaladgált az ideg, és riasztóan kikerekedett a szeme.

A megfelelő „berendezkedés” folyamata Mrs. Burton szemében a hosszas és gyötrelmes unalomnak és magányosságnak azt a fokát jelentette, amibe az egyén lelke beleroppan, és immár nem akaródzik neki a ház rendes és szokásos rítusai ellen lázadozni. Georgiana kizártnak érezte, hogy akár csak eggyel többször végigolvassa a helyi apróhirdetéseket, képes legyen méret szerint sorba rendezni több száz hímzőtűt vagy átbeszélni a vacsorát három főre, mintha legalább ötezer ember jóltartása volna a tét. Azt a reggelt, amikor a szomszéd lova beszabadult a kertjükbe, és a szabadság érzésétől megrészegülve körbe-körbe vágtázott, napokon át dédelgette emlékezetében, olyan fényes izgalmakat okozott.

A regényekben soha nem így indul az új élet – Georgiana ismerte a dörgést, hiszen jó sok történetet elolvasott már. Két hete egy ember nagyságú utazóládában vonszolta be nagybátyjáékhoz azokat a köteteket, amelyeket nem volt szíve hátrahagyni. Azokban a könyvekben ha a hősnő új életet kezdett egy idegen városban, falucskában vagy várkastélyban, azon nyomban hátborzongató kalandokba bonyolódott, esetleg drámaian eltévedt a lápon, vagy egy történetesen arra járó (és igen jóképű) úriember karjába alélt.

Olyasmit még soha nem olvasott, hogy a hősnő két héten át a szalon mennyezetén terjeszkedő folton merengett volna, hogy vajon egy széken átbotló emberre vagy inkább biliárdozó bagolyra emlékeztet-e a formája.

Georgiana egyre csak nyúzta a nagynénjét, hogy vigye már el valamilyen társasági eseményre, és ez a fogadás lett most a bűnhődése. Már vagy egy órája gubbasztott a rejtekhelyén, és átkozta az eszét, hogy nem hozott magával olvasnivalót. Az tény, hogy tökéletes megfigyelési pontra lelt, leshette a vendégek jövés-menését a szalonból az étkezőbe és vissza, észrevétlen kihallgathatta a beszélgetéseiket. Sajnálatos tény volt az is, hogy a vendéglátók, bizonyos Gadforthék kizárólag negyvenöt év feletti nőket és férfiakat ismertek, akik közé véletlenségből sem keveredett egyetlen valamirevaló személyiség sem. Georgiana kétszer hallgatta ki ugyanazt a beszélgetést két, minden tagjában különböző társaságtól – arról, hogy az étkezőhelyiség függönye vörös-e, vagy inkább lila, és melyik is volna a bántóbban ízléstelen. A végkövetkeztetés mindkét társaságban ugyanaz volt, nevezetesen, hogy bármelyik lehetőség igen-igen valószínűtlen, de sajnálatosan túlságosan sötét van ahhoz, hogy a kérdést megnyugtatóan és kielégítően dűlőre lehessen vinni, ezért kénytelenek lesznek máskor, egy alkalmasabb időpontban újra visszatérni rá.

– Szilvakék – motyogta maga elé Georgiana, és a poharáért nyúlt, miközben a kárpitszakértők ezen második csoportját is elnyelték az árnyak.

– Badarság. Borszínűek.

Olyan közelről hallatszott a suttogás, hogy Georgiana meghökkenve fellökte a poharát, és már érezte is, ahogy Mrs. Gadforth ihatatlan puncsa átáztatja a ruháját és a fűzőjét. Forgolódva kereste a hang gazdáját.

Georgiana egy görög hatású gipszoszlop rejtekében ült fel egy párkányra; nyilvánvalóan valaki más is követte a példáját a sötétben. Most szoknyasuhogást hallott, karcsú kéz jelent meg a gipszoszlopon, és mielőtt Georgiana észbe kapott volna, már arrébb is csusszant, hogy helyet adjon maga mellett a párkányon a rokongondolkodású idegennek.

A tompa félhomályban csak egy karcsú, sötét bőrű alakot látott, a haja fekete és göndör, bonyolultan a fejtetőre tornyozva. Nehéz, virágos illat kísérte az idegent, ahogy kézfogásra nyújtotta kezét: Georgiana egy pillanatra arany és ékkövek villanását is látta.

– Frances Campbell – mutatkozott be a művelt, női hang, és mielőtt Georgiana felelhetett volna, folytatta: – Kétségtelenül ez a legrémesebb parti, ahol valaha is jártam. Ha véletlenségből történne valami szokatlan, azt gondolom, hogy ezek az emberek szóhoz sem jutnának a döbbenettől.

– Georgiana vagyok. Ellers.

– Valóban? Én csak véletlenségből vagyok itt, csak mert az apám történetesen eladott egy festményt ezeknek a rémes Godforthéknak. Teljességgel kivetkőztek magukból, hogy micsoda diadalmas szerzemény, meg hogy mindenképpen nagyszerű barátság lesz ez közöttünk. Ritka csúf festmény, apám alig várta már, hogy valakire rásózhassa; megörökölte a bűneivel. Persze igazán remekül illik majd ide, erre a helyre, ezekkel a… – intett a szemsértő oszlopsorra.

– Egyébként Gadforth a nevük – szólalt most meg Georgiana, azon tűnődve, miért csak neveket képes kinyögni.

Frances Campbellnek ez nem tűnt fel, csak a párkányra tenyerelt kettejük közt, majd azonnal el is kapta onnan a kezét.

– De hát mi a csuda történt a maga ruhájával? – nyúlt a folthoz Georgiana ruháján, amelyről az áldozat maga rég megfeledkezett. – Remélem, nem túl kedves a szívének ez a darab. Az undok puncs egy újabb tragikus áldozata. Na de semmi izgalom… Tessék, kóstolja meg ezt!

Georgiana kezébe nyomott egy kis flaskát, amelyet ő kérdés nélkül emelt az ajkához, mintha bűvöletbe esett volna. A puncsnál valami jócskán erősebb égette végig a torkát.

– Konyak. Szörnyű, igaz? – csacsogott Frances kedélyesen, miközben Georgiana köhögőrohamot kapott. – Igyon még!

Georgiana ivott.

Még soha nem találkozott senkivel, aki ilyen rövid idő alatt ennyire nagy benyomást gyakorolt volna rá. Alig ötven vagy hatvan másodperce ismerte Frances Campbellt, de máris rettegett a pillanattól, amikor lecsusszan mellőle a párkányról, és őt visszaszippantja magába a magányos este. Még ha nem is volt egy tőrőlmetszett kalandor, sem pedig vadregényes főúr, azt azért Georgiana egyből látta, hogy egy Főhős társaságába sodorta a vakszerencse.

– Fel nem foghatom, hogy lehetnek olyan pofátlanok, hogy ezt partinak nevezzék – magyarázta heves gesztusokkal épp Frances, miközben visszavette tőle a konyakos flaskát. – Egy kutya temetésén találok ennyi kellemet és bájt. És miért van ekkora sötétség? Korábban kis híján elbotlottam a saját ruhám szegélyében és kizuhantam egy ablakon, és aztán rögtön el is kapott a meggyőződés, hogy valójában jobban is jártam volna. Elvégre a földszinten vagyunk.

Georgiana horkantva kacagott fel, de azon nyomban zavarba is jött, hogy ilyen kellemetlen hangot hallatott.

– Magát egyébként ki cipelte ide?

– Ó – krákogott rekedtesen Georgiana, hiszen a hosszú hallgatással töltött este során egészen elszokott a beszédtől –, a nénikémnél és bácsikámnál tartózkodom. Burtonéknél, akik tudomásom szerint régóta barátságban állnak Gadforthékkal. Kedves emberek. Mármint Burtonék – tette hozzá sietve, ahogy Frances szemöldöke megrándult –, bár a partik tekintetében nem vállalok felelősséget az ízlésükért. Higgye el, ha nekem eszembe jutott volna az ablak, már csak egy távoli foltot látna odalenn belőlem, ahogy egyre sebesebben gurulok lefelé a domboldalon.

Frances nevetett. Fogta Georgiana üres poharát, és töltött neki a konyakból, majd a flaskát pohárköszöntőre emelte.

– Igyunk a szörnyű családjainkra és a megszámlálhatatlan kellemesebb partira, ahol ehelyett lehetnénk! Igyunk arra, hogy a barátaink, akik nálunk szerencsésebbek, fergetegesen kirúghassák a világ oldalát helyettünk is!

Georgiana különösebben nem találta szörnyűnek Burtonéket, és jelenlegi nyomorúságos magányosságából kifolyólag nem ismert ennél jobb helyet, ahol lennie kellett volna, de udvariatlannak érezte ezzel előhozakodni, ezért inkább koccintott Francesszel, és felhajtotta az italát. Társa gondterhelt sóhajjal dőlt neki az oszlopnak, mintha egy nívótlan társasági eseménynél nem létezne ezen a világon nagyobb gyötrelem.

– Egyetlen vigaszom, hogy a ház úrnője igazi jelenség. Látta a ruháját? Csupa rózsaszín szatén, és hát a fűzője! Úgy fest, mint egy alaposan megszorongatott, eperszínű rumos zselé. Úgy képzelem, hogy az este végeztével Mr. Gadforth kénytelen lesz libazsírral végigdörzsölni a testét, hogy kicsusszanjon a ruhájából.

Georgiana kuncogva, a konyaktól és a társaságtól áthevülve és szédelegve hallgatta Francest, akit az ital láthatóan felélénkített. Épp Mr. Gadforth bajszát gúnyolta – „látott már a ló patája alatt kilapult mókust?” –, amikor a szalonból fémes csengés és a moraj tiszteletteljes elnémulása arra figyelmeztette őket, hogy valaki beszédet készül mondani. Frances a szemét forgatva állt fel a párkányról, eligazgatta a ruháját, és a kézitáskájába dugta a flaskát.

– Jöjjön! Mr. Gadforth mindjárt könnyekre fakad boldogságában, és földi testét és halhatatlan lelkét apámnak ajánlja az átkozott festményért cserébe, és nekem is illik ott pukedliznem és mosolyognom, vagy legalábbis feltartóztatnom, amikor nyelves csókkal akarná kifejezni a háláját.

Azzal a karját nyújtotta Georgianának, és a külvilág szemében régi jó barátokként és bizalmasokként ballagtak vissza a partiba.

Mr. és Mrs. Gadforth éppenséggel pontosan az Átkozott Festmény előtt parádézott, mindketten széles mosollyal markolták izzadt tenyerükben a csordultig töltött poharukat. Georgiana nem tehetett róla, de szegény Mrs. Gadfortht már ő is Frances szemével látta, és majd kipukkadt a visszafojtott nevetéstől, ahogy a háziasszony ügyetlenül igazgatta meg a ruhája fűzőjét, és derűlátón az ég felé rángatta kebleit. Frances nem tett semmi erőfeszítést, hogy leplezze jókedvét, szélesen felkacagott, majd elengedte Georgiana karját, kurta, gúnyos meghajlással búcsúzott tőle, és odament a terem másik felében álldogáló két emberhez, akikről Georgiana feltételezte, hogy Mr. és Mrs. Campbell.

Ismét barát és ismerős menedéke nélkül maradva Georgiana gyorsan a háttérbe húzódott, ahogy Mr. Gadforth megköszörülte a torkát, és beszélni kezdett. A lány a minden bizonnyal gyötrelmes monológnak egyetlen szavát sem hallotta, mert Campbelléket figyelte.

Frances apja jóképű férfi volt: magas, sápadt és széles vállú, gondosan fésült, sötét hajjal és bajusszal. A tartása szinte katonásan parancsoló volt, az ajkán pedig könnyű kis mosoly ült, amely csak a beszéd végén, amikor Mr. Gadforth már egészen hangossá és lelkessé vált, rándult meg halványan. A felesége is magas és meghökkentő jelenség volt, de míg a férje izmos, ő karcsú és a bőre egészen sötét; Georgiana úgy vélte, Afrikából vagy a Nyugat-Indiákról származhatott, a föld egy, Angliánál derűsebb és kevésbé ködös szegletéből. Felületesen nézve úgy tűnt, senkinek sem akad meg rajta a tekintete, de ahogy Georgiana gondosabban körbekémlelt, láthatta, hogy a közelükben ácsorgó úriember akaratlanul is minduntalan rajta felejti óvatos pillantását, a mellettük elhaladó, italokat tálcán körbehordó inas pedig nyíltan megbámulja. Az asszony fenséges, tengerészkék selyemruhát viselt, sűrű, fekete haját szakértő kezek fésülték és tűzték meg a fején; nyakában a gyöngysoron szembeötlően villództak a gyémántok.

De mindhármuk közül Frances volt a leglátványosabb jelenség.

Georgiana végre alaposabban megnézhette őt is, hiszen Mrs. Gadforth nyilvánvalóan csakis erre a helyiségre összpontosított, amikor a gyertyakészleteit a házban szétosztotta. Frances egyszerűen szabott, ám aprólékosan díszített ruhakölteményben pompázott, amikor csak fény esett rá, szinte ragyogott. Az arca is fénylett, amit sokan talán a fiatalság életerejének tulajdoníthattak, mivel nem tudtak a komoly mennyiségben fogyasztott konyakról. Aranybarna bőre sötétjéből meghökkentően kiragyogó szemében volt valami csillogás, ami azt sejtette, hogy épp valami egészen mókás és pajkos gondolat jutott az eszébe. Nem volt rajta olyan részlet a hajába font szalagoktól kezdve a tartásán át a könnyed eleganciájáig, amely ne elképzelhetetlen gazdagságról árulkodott volna. Georgiana első pillantásra tudta, hogy nem érdemel ilyen társaságot, és ebből szinte azon minutában kiserkent a még sürgetőbb és elkeseredettebb vágy, hogy valamiképpen meghódítsa magának Francest, és a barátja legyen.

Eközben Mr. Gadforth egyértelműen felért szónoklata csúcsára.

– Ez a szépséges festmény, ez a kifinomult műremek otthonunk díszévé vált, és ezentúl ha csak rápillantok, eszembe fog jutni az én drága, kedves barátom, a nagyra becsült Lord Campbell.

Georgiana annyira elképedt, hogy az este folyamán immár másodszor is majdnem magára loccsantotta az italát. Majd lopva ismét Frances szüleire pillantott – tehát nem Mr. és Mrs. Campbell, hanem Lord és Lady Campbell. Visszafordult Frances felé, aki már vigyorgott Mr. Gadforthra; a férfi jóindulatúan viszonozta a gesztust, sőt a poharát is megemelte, mintha maga is beavatottja lenne a gúnyolódásnak, nem pedig a céltáblája.

A beszéd végül udvarias tapssal zárult, és Georgiana gyomra összerándult. Ha Frances és a szülei most megragadják az alkalmat, hogy kereket oldjanak, akkor egy csapásra véget ér az ő kurta, ám annál ragyogóbb szabadulása a Burtonék melletti unalomból. Ha még egy hetet azzal kell töltenie, hogy a horgolt kendő szemeit számolgassa, vagy épp a karórépa-termelés csínját-bínját hallgassa, akkor bizony isten megtébolyodik, ez nem kétséges. Frances az eljövendő szellemes beszélgetések, a becses társaság ígéretét hozta el, és olyan partik lehetőségét, ahonnan az ember nem kíván a domboldalon legurulva és posványos pocsolyában landolva menekülni. Frances a kezdete lehetett valaminek – egy olyan történetnek, amelyet Georgiana mindenáron szeretett volna végigélni.

Ahogy a teremben újraindult a beszélgetés, és a társaság moraja ismét monotonon felerősödött, felnézni se mert, hogy ne is lássa, ha Campbellék elegánsan távoznának; amikor karján megérezte egy hűvös kéz érintését, beleszédült a megkönnyebbülésbe.

– Rémesen magányosnak tűnik itt – mondta Frances –, mint akivel csak az imént szakítottak. Jöjjön, bemutatom a szüleimnek – vonta magával Georgianát a termen át.

– A nyarat tölti itt, Miss Ellers? – érdeklődött Lady Campbell, miután a formaságokon túlestek.

– Bizonyos értelemben igen, Lady Campbell, bár megeshet, hogy a nyár végével én nem tűnök el – próbált Georgiana könnyed és játékos hangnemet megütni, mintha élete folyása őt magát is mulattatná kissé. – Édesanyám betegeskedni kezdett, ezért apámmal leköltöztek a tengerpartra a levegő miatt. Ám úgy vélték, hogy nekem nem válna a javamra, ha oly távol kerülnék a civilizációtól, a nénikém meg a bácsikám, Burtonék pedig voltak olyan kedvesek, hogy befogadtak. A nyugati hídon túl laknak.

A Burton-ház helyzete – ahhoz még túlságosan a városban állt, hogy rendes birtok, de ahhoz már túlságosan is kívül rajta, hogy divatos lehessen – világosan árulkodott a család vagyoni helyzetéről (pontosabban annak hiányáról), és Georgiana felkészült a hűvösebb fogadtatásra. De feleslegesen aggódott: Campbellék ahhoz a réteghez tartoztak, amelyet Mrs. Burton úgy emleget, hogy „finom, derék népség”, vagyis „olyan emberek, akik nyíltan soha nem tennének senkit nevetségessé, vagy nem hoznának kényelmetlen helyzetbe az anyagi helyzete miatt”, és megelégedtek azzal, hogy udvariasan érdeklődtek Burtonék hogyléte felől.

Mrs. Burton valamivel távolabb, Campbellék háta mögött álldogált a társaságával, és bár nem tudhatta, hogy épp ő a beszélgetés tárgya, felkapta fejét, és megnézte magának, kikkel társalog az unokahúga. Halványan és mereven mosolygott Georgianára, majd sietősen duruzsolt valamit a férje fülébe. Mintha aggódott volna valami miatt. Talán a viking temetkezési szokások jutottak az eszébe.

– Frances, édesem, tedd meg, hogy Mrs. Gadforth segítségét kéred, és kerítetek Miss Ellersnek valami ruhájához illő kiegészítőt – fordult halkan a lányához Lady Campbell, és tette finoman a karjára a kezét. Gyors pillantást vetett a Georgiana ruháján éktelenkedő puncsfoltra, amelyről a lány a nagy izgalmak közepette megfeledkezett.

– Hogyne! – jött a készséges válasz. – Édes istenem, én csak ácsorgok itt, maga meg persze hogy szomorú, ha egyszer így átázott. Jöjjön!

Georgiana pukedlizett, hagyta, hogy Frances kiterelje a teremből, és már csak a sötét lépcsőkön jutott el odáig, hogy felhívja rá a lány figyelmét, épp Mrs. Gadforth ziháló kebleitől ellentétes irányba tartanak.

– Milyen édes kis teremtés maga… Hiszen nem fog feltűnni senkinek – csitította Frances. – Mellesleg elepedek, hogy láthassam végre a gardróbszobáját. Bármibe lefogadom, hogy csupa aranybrokát és gyümölcsös nagykalap pompázik benne.

A konyak varázsereje Georgianára is hatott, mert hiába érezte, hogy illenék tiltakoznia, mégis önként és boldogan tartott Francesszel a tilosba. Kart karba fonva kutattak a gardrób után, ami nem bizonyult egyszerű feladatnak a majdnem teljes sötétségben. Végül feltépték a megfelelő ajtót, és Frances vidám ujjongással csapta össze a két kezét.

Georgiana letelepedett Mrs. Gadforth rózsaszínű bársonyzsámolyára, és csak leste, ahogy Frances egymás után húzza elő a szekrényből a legförtelmesebb ruhadarabokat – pávatollstólát, egy talán bőrből készült maszkot, egy olyan mélyen dekoltált, szürke ruhát, amely fittyet hányt az emberi mellbimbó elhelyezkedésére –, míg végül már mindketten szédültre kacagták magukat. Frances intett neki, hogy segítsen kigombolni a ruháját, és Georgiana egy pillanatnyi habozás után, ügyetlen ujjakkal meg is tette, hogy aztán csak ámuljon Frances új felfedezőútján.

– Fogja! – szólalt meg aztán elégedetten, és kikapta Georgiana kezéből a flaskát, amiről neki fogalma sem volt, mikor és hogyan kerülhetett hozzá. – Ezt vegye fel!

Beazonosíthatatlan halom anyagot vágott Georgianához, majd eltűnt a szobából. Georgiana egy ideig csak nézegette – ízléstelenül fodrosnak és hatalmasnak látta –, de aztán mégis magára rángatta. Így egyedül már leginkább csak nevetségesnek érezte magát, mégis bolond vigyorral méregette a tükörképét. A frizurája bomlásnak indult, és az egész küllemére egy eddig ismeretlen, részeg feldúltság ült ki, amilyennek még soha nem látta magát. De mit számított, amikor annyira csodás érzés volt a hetek óta tartó magány után végre egy baráttal könnyedén bolondozni – még akkor is, ha ez az épp csak kibontakozó barátság eddig nem szólt sokkal többről, mint hogy egy testes, középkorú házaspáron gúnyolódnak.

– Kegyed egyszerűen elragadó, Mrs. Gadforth! – közölte nevetségesen elmélyített hangon Frances, miközben belépett a szobába.

Georgiana újult erővel kacagott fel, ahogy megpillantotta a háziasszony szerencsétlen férjét kifigurázó Francest: szerzett valahonnan egy nappali öltönyt és cilindert, mindkettő borzalmasan hatalmas volt rá, és a kezével kénytelen volt folyamatosan tartani, nehogy járás közben lecsússzon róla.

– Ó, Mr. Gadforth, maga gazember – felelte Georgiana nevetséges kappanhangon –, kapjon be, mint egy remegős pudingot!

Frances élvezettel kacarászott, csoszogva rohamozta meg Georgianát, és lerogyott mellé egy lábzsámolyra. Kissé hisztérikus nevetgélés közepette Georgiana Mrs. Gadforth szemceruzájával ferde bajuszkát rajzolt Frances orra alá, majd miután elkészültek, Frances lehúzta az egyik gyűrűjét, és eljegyzési karikaként húzta Georgiana ujjára.

Ebben az állapotban – a lábzsámolyt szemtől szemben meglovagolva, házastársi érzületeik kifejezése közepette („Mr. Gadforth, eme festmény mellett kegyed egy igazi remekmű!” „Ah, köszönöm, Mrs. Gadforth, és hadd áruljam el, hogy nem szűnök csodálni a hátsó gyepen felállított, kissé pornográf bokorszobrait!”) – talált rájuk Lady Campbell.

Ahogy az ajtó kinyílt, Georgiana halálra vált arccal lemerevedett, szégyenében kis híján lángra lobbant. Legnagyobb meglepetésére Lady Campbell nem lett dühös; csak nagyon fáradtnak tűnt.

– Mosd meg az arcodat, és hozd a köpenyedet, Frances! – mondta csendesen. – Apád indulni óhajt.

Sarkon fordult, és távozott.

Georgiana majd elsüllyedt szégyenében, de várakozásai ellenére Francesen nyomát se látta hasonló érzelmeknek – ahogy felé fordult, csak a csüggedtség látványa fogadta.

– Mintha megérezné, hogy mikor kell megjelennie. Végre kicsit szórakozhatnék, és akkor persze hogy mindenbe belerondít. Olyan rémesen unalmas nőszemély.

Alsóneműre vetkőzött, és felkapkodta a saját öltözékét, miközben Georgiana vörös arccal húzta le magáról Mrs. Gadforth fodros ruhakölteményét, és hajtogatta vissza gondosan a helyére. Frances Mr. Gadforth öltönyét ott hagyta a földön, ahogy kilépett belőle, mintha semmi köze se lenne hozzá, azután visszakérte a gyűrűjét.

– Reménykedjünk, hogy legközelebb is találkozunk! – intett még oda Georgianának, mielőtt távozott. – Élvezet volt megismerni önt, Miss Ellers.

Miután elment, Georgiana kapkodva rakodta el Mr. Gadforth ruháit, és rohant le a lépcsőn. Miközben azon tűnődött, pontosan mit érthetett Frances azon, hogy „legközelebb”, a földszinten egyenesen Burtonékbe futott bele.

– Mégis mit művelt, Georgiana? – csattant Mrs. Burton hangja. – Miért ilyen piros? Elesett talán? Vagy megbetegedett?

– Nem, dehogy, jól vagyok – érintette a kézfejét az arcához Georgiana. Tényleg izzott a bőre.

– Akkor hát jöjjön velünk! – méregette Mrs. Burton gyanakodva. – A bácsikája valami furcsa ízű szőlőt evett, és nem érzi jól magát. Indulunk haza.

Második fejezet

ABurton-házban nem volt túl sok helyiség, és ami volt, azt se lehetett éppen elegánsnak nevezni, viszont a hiányosságokért – Georgiana szemében legalábbis – bőséges kárpótlást nyújtott a jól felszerelt és hangulatos könyvtárszoba, amely ráadásul nyugatra nézett, így a lemenő nap utolsó sugarai se vesztek kárba. Mrs. Burtonnek nagy főfájást jelentett a ház általános kopottassága, a felhólyagosodott tapéta, a polírozással sem szépíthető karcolások a bútorokon, és bár ez alól a könyvtárszoba sem volt kivétel, Georgiana szerint ettől csak még otthonosabbá vált. Vacsora után ide szokott visszavonulni, hogy a bácsikája repedezett bőrfotelébe kucorodva órákon át olvasgasson, és bár Mrs. Burton gyakran invitálta magával a szalonba olyan rémes ötletekkel, hogy kövér kiscicákat hímezzenek a párnahuzatokra, általában nem zavarták.

Amikor megérkezett a családhoz, még tett néhány tétova kísérletet, hogy a bácsikáját a könyvgyűjteményéről faggassa. A férfi azonban mostanra végeérhetetlen újságokon élte ki az olvasási szenvedélyét, ideje nagy részét a kiterített lapok mögé bújva töltötte, és Georgiana kérdésére megelégedett olyan kevéssé bőbeszédű tájékoztatással, hogy „igen, hogyne, a könyvek”. Burton bácsi korai visszavonulásáig ügyvédként munkálkodott, és Georgianában az a gyanú ébredt, hogy pályafutása során feltehetően az egész életére neki rendelt szókészletet elhasználta, így hanyatlása éveire már fukar kínálatból kellett boldogulnia.

Így hát Georgiana egyedül volt kénytelen felfedezni a könyvtárszoba kínálatát.

Otthon saját, gondosan összerendezett olvasmánygyűjteménnyel rendelkezett, amely a ház többi szobájában és termében található könyvespolcok tartalmához képest vérszegény kis kínálat volt, nem is beszélve apja dolgozószobája könyvtáráról. Az édesapja egyébként egy meglehetősen felfuvalkodott arculatú bentlakásos tanintézmény iskolamestereként dolgozott, így hát Georgianának csak kérnie kellett, ha újabb könyveket szeretett volna elolvasni, apja már másnap hozta a kiszemelt műveket a házuk felsőbb szintjein megbúvó iskola saját könyvtárából. A szülei maguk is mindketten szenvedélyes olvasók voltak, sokszor töltötték az estét a leszedett vacsoraasztal mellett heves vitába merülve egy-egy szerző stílusáról, kötőjeltúlkapásairól vagy épp a soha véget nem érő mondatairól. Georgianának mindig engedélyt kellett kérnie, mielőtt egyik-másik példányt a szülei polcairól saját használatba vette; ennek az előzménye egy bizonyos felbecsülhetetlen, első kiadású mű tintapacás ujjnyomokkal szennyeződésével kapcsolatos botrány volt, amely bűn alól annak dacára sem nyert soha teljes mértékű feloldozást, hogy alig négyesztendősen követte el tettét.

Minderre fájdalmasan emlékezett most vissza: a házra, a dolgozószobára és a könyvekre. Az az otthon immár végérvényesen a múltba merült, és a szülei ma már nélküle fecsegnek központozási problematikákról, miközben gyerekmentesen élvezik a friss tengeri levegőt.

Nem sokkal azután, hogy komolyra fordult a költözés tervezgetése, Georgiana eldöntötte, hogy nem fogja önmagát sajnálni, és nem merül el az olyan sirámokban, hogy elhagyták, megszabadultak tőle, és már nem szeretik. A szülei mindig is gyakorlatias gondolkodású emberek voltak, és édesanyjára túlságosan is régóta törtek rá a rendszeres és elviselhetetlen főfájások, mindenképpen változtatni kellett, ez volt a logikus lépés. Aki csak hasonlóképpen logikusan gondolkodik, kérdés nélkül belátta, hogy felnőtt lányukat felesleges volna abba az új életbe magukkal cipelni. Az apja új állásához járó lakhely túlságosan szűkös lett volna Georgiana és apja könyvei számára együtt.

Georgiana egyetlenegyszer sírt: amikor az új iskolamesterrel aláírták a szerződést, melynek értelmében az ő addigi otthona már annak a családnak (mosolygós feleségének és három, rózsásan pufók gyermekének) a lakhelye lett. Az volt az utolsó sírása, mert eltökélte, hogy soha többé nem ejt könnyeket. Közben az agya legsötétebb, leghátsó rekeszeiben eljátszott a gondolattal, hogy a lábuk elé veti magát, és könyörögni kezd, hogy fogadják őt be negyedik gyereküknek, ő megelégszik apja volt dolgozószobájával, oda végleg száműzhetik, elég, ha az ajtó alatt betolják neki az ételt, és szánalmas, poros irodalmi kísértetként csendesen bolyong majd a négy fal között élete hátralévő napjain. A valóságban azonban nagyon is belátta, hogy kinőtt már a gyerekkorból, és hogy szerencsésnek mondhatja magát, hogy nénikéje és bácsikája van olyan jóságos, hogy az otthonába fogadja, hiszen az eddigi házassági ajánlatai alapján nem tűnik túl jó befektetésnek. Összekapta magát, orcáiról végleg felszárította a könnyeket, és higgadtan rázott kezet a végső búcsúzáskor a szüleivel, miközben elhatalmasodott rajta az a némileg kényelmetlen és nyugtalanító érzés, hogy valami végleg és fájdalmasan meghalt benne.

Az apja ugyan megígérte, hogy ha majd megérkeztek és berendezkedtek, írni fog mindenképpen, csakhogy messzire hurcolkodtak igen sok holmival, így Georgiana egyelőre nem hallott felőlük. Mrs. Burton néhányszor előhozakodott a kérdéssel, ám amikor érzékelte, hogy mennyire kedvezőtlenül fogadja unokahúga a témát, tőle szokatlan tapintattal hagyott fel a kérdezősködéssel. Georgiana tisztában volt vele, hogy nénikéje milyen értetlenül áll a nővére gyermeknevelési szokásai előtt, hiszen lányukat mindig is partnerszámba vették otthon, apró termetű felnőttként bántak vele, Mrs. Burton azonban – akinek soha nem született saját gyermeke, ezért zöldfülű volt a nevelői szerepben – minduntalan süteményekkel próbálta őt kényeztetni, szalagokat fonni a hajába, vagy pedig olyan jelentéktelen helytelenkedésekért szidta le, hogy „nagyon későig olvasott az este”, vagy éppen „illetlenül határozott léptekkel jár”.

Sajnálatos módon Georgianát – nem lévén túlságosan sok esemény az életében, mely leköthette volna a gondolatait – a szülőkkel folytatott levelezés hiánya igen gyakran foglalkoztatta. A kevés régi barátja sem írt neki, mert vagy belemerültek a nyár és a szünidő örömeibe, vagy máris megfeledkeztek róla, mivel már nem volt a mulatságokon vagy a kártyajátékok alkalmával a szemük előtt. A szülei tanárkollégái rendszeresen jártak hozzájuk vendégségbe, amikor is a felnőttek élénk tudományos beszélgetésekbe merültek, és a gyerekeik jelentették Georgiana életében a társaságot – hasonszőrűen csendes, könyvmoly típusok voltak mind. Egynémelyiknek szellemesebb és gyorsabb észjárást adott az ég, de a kevéske tehetségüket a római történelem bizonyos korszakaival kapcsolatos epés megjegyzéseikben vagy a hosszadalmas és forgandó sakkjátszmák során a másik kibillentésére alkalmas, figyelemelterelő gonoszkodásokban bontakoztatták ki. Az egyik ilyen emlékezetes eseményről, amikor az egyik fiú ügyetlenségében helytelenül választotta el az igét az igekötőtől, egy egész hétig beszéltek.

Mindennek azonban visszatekintve nem volt már jelentősége, hiszen Georgiana kicsi kora óta ismerte ezeket az embereket, ezért hallgatásuk mélyen megsebezte. Amikor épp nem azt próbálta kieszelni, milyen bibliai büntetésekkel sújtsa őket cserébe, egyéb elfoglaltsága nem akadt, mint teletömni a hasát kenyérrel, vagy a néptelen fasorokban és mezőkön magányosan bolyongani, már ha szép idő volt, vagy visszavonulni a könyvtárba és a Robinson Crusoe viseltes példányába vagy Mrs. Radcliffe egyik kötetébe temetkezni.

Noha a könyvek valóban szórakozást és társaságot jelentettek számára, Georgiana rájött, hogy amit eddig megunhatatlannak vélt, néha képes túlcsordulni benne, ám amikor eltelve félretette egyik-másik könyvét, hogy valami élénkebb mulatság után nézzen, kénytelen volt sóhajtva belátni, hogy az írott történeteken kívül egyébre nem számíthat. Burtonék szerint szó sem lehetett arról, hogy egymagában vágjon neki rendes kirándulásoknak, ahol talán valóságos ingerek is érhették volna; márpedig a házuk elég távol esett a várostól, vagy húsz percig kellett kocsikázni, hogy az ember beérkezzen a civilizációba, és ők maguk ritkán látták szükségét, hogy ilyen hosszú útra induljanak.

Az idő nagy részében megelégedtek azzal, hogy a házban vagy a kertben üldögélnek, és nézik, ahogy Georgiana lassan az eszét veszti unalmában.

A Gadforthéknál rendezett parti utáni napok egyikén Georgiana a nénikéjével együtt fogadott egy vendéget a ház elejébe eső, igen zsúfolt, búzasárga szalonban. Mrs. Clenaghan egy majdnem ugyanilyen házban éldegélt tőlük néhány száz lábra a fasor végében, idősödő, undok asszonyság volt, aki előszeretettel bonyolódott hosszú, semmitmondó szónoklatokba. Georgiana számára nem éppen ideális társaság, de nyersessége és a helyi pletykák kifogyhatatlan áradata legalábbis elviselhetővé, alkalomadtán szórakoztatóvá tette. A hölgy történeteinek pórul járt alanyai majdnem mindig Burtonék valamelyik ismerőse vagy barátja volt, így aztán teljesen hidegen hagyták Georgianát, aki a karosszéke kikopott kárpitjának rojtosságával, illetőleg Mrs. Clenaghan bajusza szálainak számolgatásával foglalta le szellemét, csakhogy a tea kitöltése közben meghallotta a „Campbell” nevet, és egyből felkapta a fejét.

– Úgy hallom, a legkisebb lányuk igazi istencsapása. Szeles, nyugtalan teremtés. Igazi hisztérika. Egy-két pofon bizonyára helyre rakná, ám sajnálattal értesültem, hogy a pofon manapság kiment a divatból. Múlt nyáron a golyvás Mr. Grange, hisz tudja, akinek csak két pár csizmája van, azt állította, hogy látta a lányt a rémes társaságával lenn a régi malma közelében, és – hajolt itt egészen közel a nénikéjéhez, mintha az üres szobában rajtuk kívül bárki is meghallhatná a mondandóját – félmeztelenek voltak.

Mrs. Burton elképedten nézett. Georgiana egyből elképzelte Francest hiányos ruházatban, és fülig vörösödött.

– Úgy bizony, pirulhat is, angyalom – bólogatott elégedetten Mrs. Clenaghan. – Campbellék igen régi, rémesen fontos család. Lord Campbell nagyszerű katonaember, azt hiszem, a Nyugat-Indiákon üzletel sokat, és az egyik ilyen üzleti útjáról hozta haza magával Lady Campbellt. Akkoriban igen nagy port vert az ügy, nem tagadom. Mostanra már megszokták őt a köreikben, de a család bizony kitagadta volna a lordot, ha nem örökölt volna addigra. Méghozzá hatalmas vagyont, ami egyetlen családon belül véleményem szerint már nem egészséges, nekem biztosan nem kellene ennyi pénz. A házuk Longview-ban pazar, szerintem nincs az egész vidéken ahhoz fogható – márpedig többen szokták mondani, hogy a semmiért nem osztogatom a jó véleményemet, de nem ám. Lady Campbellt nem tartom valami sokra, én soha nem hevertem ki a megrázkódtatást, amin a környéken sokan felülemelkedtek, de úgy hallom, páratlan fogadásokat és vacsoraesteket adnak. Véleményem szerint a fogadás és a parti közönséges dolog, szerencsére soha nem is próbáltak meghívni engem, és úgy tűnik, az utóbbi időkben már maguk sem ragaszkodnak annyira az ilyen hívságokhoz. Idősebb leányukat, Eleanort már vagy öt éve szépen férjhez adták, az kifogástalan gyermek hírében állt. Frances Campbell nagyjából kegyeddel egyidős, Miss Ellers, legföljebb egy-két évvel lehet idősebb – igazán kár, hogy tönkre fogja tenni a szüleit.

– Nem feltétlenül tesz tönkre bárkit vagy bármit is, csak mert kegyednél valamivel elevenebb, Mrs. Clenaghan – csattant fel a szándékoltnál élesebben Georgiana.

Mrs. Burton feddőn pillantott rá.

– Vagy úgy? – hajolt előre a szemét összehúzva Mrs. Burton legjobb karosszékében Mrs. Clenaghan. Láthatóan mulattatta a fordulat: – Talán csak nem barátja kegyednek, Miss Ellers?

– A múlt héten találkoztak egy partin – vetette közbe Mrs. Burton feszengve. – Barátoknak semmiképpen sem nevezhetjük őket, és mellesleg ha történetesen azok lennének, amint Georgiana értesülne Miss Campbell illetlenségeiről, bízhatnánk a józanságában, hogy a megfelelő illemszabályok mellett, de azon nyomban megszakítson vele minden ismeretséget.

Georgiana bűntudatos gondolataiban felrémlett a konyak, a fodros ruhák és Frances szemceruzával rajzolt, kackiás bajuszkája.

– Okosan teszi, Miss Ellers, ha távol tartja magát tőle. Se szeri, se száma azoknak a hölgyeknek a városban, akiket ismerek, és akik igen jó társaságot jelenthetnek kegyednek. Ott van rögtön az a kis kompánia, amely minden szombaton összejön teázni és kártyajátékokat játszani. Méghozzá – vonta fel busa szemöldökét Mrs. Clenaghan – ruhában.

Georgiana arra gondolt, hogy Mrs. Clenaghannek nem lehet olyan ismerőse, akinek a kártyajátékát nem dobná fel a hiányos öltözék, de beérte egy kurta kis mosollyal válasz gyanánt.

Igazság szerint Georgiana Anglia összes teáját odaadta volna azért, hogy még egyszer találkozhasson Francesszel. Megismerkedésük minden momentumát lejátszotta már számtalanszor magában, tulajdonképpen ahányszor csak magára maradt; sőt, újabb és újabb találkozásokat és beszélgetéseket is elképzelt, melyek között a közös pont az volt, hogy Georgiana minduntalan lenyűgözi barátnőjét szellemességével és bájával, életre szóló barátságot kötnek, és onnantól kezdve ezernyi kalandot élnek meg együtt. Frances feltehetően a csodás fogadások, bálok és mulatságok egész sorát nyitná meg előtte, elbűvölő kirándulásokra vinné magával, de ami a legfontosabb, cinkostársává válna. A bizalmasává. Kapitányává.

Georgiana már odáig merészkedett álmodozásaiban, hogy kigondolt neki egy jóképű fiútestvért, egy jövendőbeli Lord Campbellt, aki szemrevaló és szellemes, és akihez ő, Georgiana alkalomadtán hozzámehet majd feleségül, hogy ezzel is megpecsételje Francesszel a testvériségüket. Hármasban lovagolnának ki a környékbeli, szélfútta lápon; a fiútestvér gálánsan lesegítené őt a hintóból, közben a keze épp csak egy pillanattal időzne a szükségesnél és illőnél hosszasabban a kezén; ha egybekeltek, soha nem hivalkodnának a vagyonukkal, a legfontosabbnak azt tekintenék, hogy minden évben hosszú utazásokat tegyenek messze földön, és a városban csak két vagy három házat tartanának fenn.

Ezt az álmot persze rögvest derékba törte a friss értesülés, hogy Francesnek csupán egy férjezett nővére van, de azért még nem kellett erről a romantikus szálról teljesen lemondania. Mert attól még akadhat egy szemrevaló unokabáty a rokonságban. Vagy egy gyerekkori barát, aki nemrégiben tért haza valami rút háborúból. Georgiana akár még egy nagybácsival is beérte volna, feltéve, hogy formásak a végtagjai, és a haja még jóformán mind megvan.

A beszélgetés eközben egy közeli híd felújítása körül forgott, és mivel Georgiana nem volt se hídépítő mérnök, se unatkozó öregasszony, úgy vélte, jobb, ha nem figyel többet oda. A legnagyobb kihívást egyébként az jelentette, amelyre mielőbb megoldást kellett találnia, hogy hogyan futhatna össze Francesszel ismét, tekintve, hogy Burtonék legkedvesebb elfoglaltsága a csendes üldögélés volt egy félreeső zugolyban, valamint a fél tízes ágyba bújás. Mrs. Burton ugyan megnyugtatta Georgianát, hogy a nyár során se szeri, se száma nem lesz a kirándulásoknak és egyéb társasági eseményeknek, de a naptárukat elnézve Georgiana reményei sorra elhamvadtak. Egyebet nehezen tudott volna elképzelni, mint hogy levelet ír Francesnek, amellyel felveheti ismeretségük fonalát. A gond csak az volt, hogy fogalma se volt, mit is írjon abba a levélbe.

Drága Miss Campbell, a minap olyan nagy örömömre szolgált a részeg maskarádézásunk, hogy arra gondoltam, megismételhetnénk.

Töretlen híve,

Georgiana Ellers

Ez így talán mégsem állná meg a helyét.

Miután elfogyott végre a tea – Georgiana kezdett arra gyanakodni, hogy Mrs. Clenaghan egy végtelenségig újratöltődő teáscsészét hozott titokban magával, mert időtlen ideig tartott neki, mire megitta az utolsó kortyot is –, és a vendég nagy nehezen távozott, Mrs. Burton szemrehányóan fordult az unokahúgához:

– Ne gondolja, hogy nem láttam a partin, ahogy Miss Campbell-lel sutyorog, Georgiana! És mit műveltek odafenn az emeleten?

– Hát… belemelegedtünk a beszélgetésbe, nénikém. A… kulturális természetű témákba.

– Kulturális természetű témákba? És mégis miféle kultúrákról folyt a szó, ha megkérdezhetem?

– Hát az ivás kultúrájáról – felelte Georgiana nagyon komolyan, tágra nyílt szemmel. – Igazi átok ez a társadalmunkon. Az emberek az utca közepén hullanak el, eljegyzések bomlanak fel miatta, életek mennek tönkre. Úgy hallottam, hogy a Temzének majdhogynem a hetven százaléka már gin.

– Ugyan már, Georgiana, hogy lenne! – dohogott Mrs. Burton, majd egy pillanatra elkapta a bizonytalanság. – Vagy talán mégis?

– Folynak a vizsgálatok – mondta Georgiana könnyedén.

Mrs. Burton nagyot sóhajtott.

– Tudom én, hogy néha talán kissé unatkozhat itt nálunk, de higgye el, eljön még a fogadások és partik ideje. Legyen türelemmel! Meg fogja találni a megfelelő társaságot, gyermekem, az önhöz illő hölgyeket és urakat, akikről nem hallani olyan szégyenletes pletykákat, mint Miss Campbellről. Vigyázzon vele, Georgiana! Magas körökben él, ez tény, de onnan lehet csak igazán mélyre zuhanni.

– Ne aggódjon, nénikém! – vágta rá Georgiana. – A legközelebbi partin, amit Gadforthék a legújabb asztalkendő megvásárlásakor tartanak, majd résen leszek, és elmenekülök a meztelenkedés vagy egyéb léha viselkedés legkisebb jele láttán.

– Nem kell szemtelenkedni, Georgiana. Csak elmondtam a véleményemet. És most – mosolyodott el Mrs. Burton kurtán-furcsán, hogy visszaidézze kettejük viszonyába a barátságos tónust –, hozom a hímzésemet, és végre ön is belekezdhetne a sajátjába. Van egy bájos mintám, amin szörnyen kedves kerubok táncolnak, azt bizonyára ön is imádnivalónak fogja tartani.

A délután hátralévő része csendben telt, és Mrs. Burton talán békésnek és kellemesnek élte meg ezt a hallgatást, nem tudván róla, hogy Georgiana szíve szerint szemen döfte volna magát a varrótűvel, amint megpillantotta a rettenetesen vigyorgó angyalkákat, melyeket hímzőszállal volt hivatott megörökíteni. Mélységesen irigyelte Mr. Burtont, aki hatalmas rafinériával, az egészségére hivatkozva hosszú sétákba menekült a felesége elől: állandó reggeli és délutáni időpontja mellett máskor se habozott meglépni, ha Mrs. Burtont különösen beszédes vagy egyéb módon kihívást jelentő hangulatban találta, olyankor, akár a felesége mondatának kellős közepén, új és izgalmas útvonalakra indult. Most is éppen a kora esti vacsorára érkezett haza – miután sietősen elszelelt otthonról, amint megtudta, hogy Mrs. Clenaghan látogatása várható.

– Sajnálhatja, hogy nem tudott velünk tartani, Mr. Burton – fogadta Georgiana nénikéje.

– Middletonék napraforgókat ültettek – felelte a felesége közlésével nem sokat törődve a bácsikája.

– Napraforgókat! Na, hát remélem, hogy óvatosak lesznek velük. Hamar megnyúlnak olyan ízléstelenül hosszú szárúra, hogy mindig a kotnyeles inasokra emlékeztetnek, akik a kerítés felett is képesek átkandikálni, hogy kifigyeljenek, ha arra járok.

Georgiana megpróbálta elengedni a füle mellett a megjegyzést és mély hallgatásban fogyasztani a vacsoráját. De képtelen volt rá. Letette a kést és a villát.

– Bácsikám szerint is a napraforgó a világ legszemérmetlenebb virága?

Mr. Burton félrenyelte a sörét, hosszas köhögésbe menekült. Georgiana közben várakozóan nézett rá.

– Hát… feltételezem, igen – nyögte ki végül a bácsikája.

– Véleményem szerint elég sok ilyen erőszakos virág van – vette vissza a szót borzongva Mrs. Burton. – Van bennük valami rémesen közönséges.

– Nagyon is egyetértek – bólintott Georgiana könnyedén, fogta az evőeszközeit, és ismét nekiesett a csirkének. – Be kellene tiltani őket.

– Betiltani? – ismételte Mr. Burton elképedve. – Virágokat betiltani? A természetes világot koronázó dicsőséget betiltani?

Georgiana úgy tett, mintha egészen komolyan megfontolná a hallottakat.

– Persze ha nem is betiltani, legalábbis visszametszeni. Megfelelőbb és ízlésesebb formájúra metszeni mindet.

– Igen, az igen kívánatos lenne – bólintott elismeréssel Mrs. Burton, miközben a férje döbbenten méregette őket.

– Egyszer láttam egy virágot, aminek teljesen olyan alakja volt, mint egy úriember…

– Georgiana! – kiáltott rá a nénikéje ijedten.

– …cilinderének, Mrs. Burton. Nahát, ilyet, néha elképeszt, nénikém, hogy mik nem jutnak az eszébe!

Jeges némaságban ettek tovább.

Burtonék nagy szerencséjére Georgianának hamarosan jobb szórakozása is akadt, mint hogy őket kínozza a vacsoraasztal mellett. Néhány nappal később ugyanis, amikor épp egy könyvvel üldögélt az étkezőhelyiségben, és a bútorviasz szagát beszívva a fénysávokban táncoló porlepkéket figyelte, a nénikéje egy levelet markolva, diadalmasan rontott be hozzá.

– Anyám írt? Vagy apám? – derült fel Georgiana egyből, és már ugrott is talpra.

– Ja, nem, angyalkám. Sajnálom, de nem tőlük jött, persze meggyőződésem, hogy amint módjukban áll majd, ők is írnak önnek.

Georgiana visszaereszkedett a székébe, a szíve ólomnehézzé vált a mellkasában. Tisztában volt vele, hogy sorsa meg sem közelíti a nincstelen árvákét – akik az utcán koldulnak fillérekért, vagy a Temze hídjánál bokszolnak medvékkel, hogy megkeressék sovány kenyerüket –, mindazonáltal szerette volna jelét kapni annak, hogy a szülei emlékeznek még arra, hogy a személyében van egy lányuk. Mellesleg az angol vidék egyik legunalmasabb szegletébe vetette őt a sorsa – a változatosság kedvéért talán már azt se bánta volna, ha kipróbálhat ölre menni akár egy medvével is.

Mrs. Burton az asztalhoz lépett, és letette elé a borítékot, amely olyan vérmes reményeket lobbantott a lelkében egy röpke pillanatra. Georgiana felvette, és meglepetten tapasztalta, hogy milyen kitűnő minőségű a papír.

– Meghívás partira – mondta, ahogy a lehető legsebesebben átfutotta a levélkét. – Kik azok a Woodley-ék?

– Nagyszerű család, úgy bizony! És van egy leányuk, korban önhöz illő. Személyesen még nem volt hozzájuk szerencsém, de elhíreszteltem, hogy egy kellemes fiatal hölgy lakik nálunk, aki társaságra vágyik, és ezek szerint ők is értesültek a hírről – lelkendezett Mrs. Burton, majd hirtelen elkomorodott, és aggodalmasan kezdte tördelni a kezét. – Jaj, istenem, hiszen akkor új ruhák kellenek, és Mr. Burton cipőiről is gondoskodnom kell, hiszen ilyen partira még soha nem kaptunk meghívást! Hatalmas a házuk, és olyan kiterjedt rózsalugasuk van!

Georgianán is átfutott az idegesség, de a nyomába sem ért a sokkal kellemesebb reménykedésnek, örömnek és izgatottságnak; a hatalmas ház és a kiterjedt rózsalugas pont úgy hangzott, ahol az embert könnyen érheti a szerencse, hogy összefut egy bizonyos szeles istencsapása Miss Frances Campbell-lel.

Harmadik fejezet

Mrs. Burton, aki egyébként is híresen nagy felfordulást tudott csapni szinte bármi miatt, határozottan elismerésre méltó látványt nyújtott, amikor ténylegesen volt min aggódnia. Új anyag érkezett – egyszerű, elefántcsontszínű muszlin, amelyet Mrs. Burton buzgó javaslatai szerint páratlanul fel lehet némi csipkével javítani –, a frizurákhoz új szalagot rendeltek, és a fogadás napján Georgiana még annak is szemtanúja lehetett, hogy Mr. Burton újsággal a kezében mozdulatlanul tűrte, hogy Mrs. Burton a szabóollóval kiigazgassa a bajszát.

A nénikéje végigfecsegte a zötyögős kocsiutat, így Georgianát egyszeriben szorongatón megszállta a kísértés, hogy feltépje a kocsi ajtaját, és az utat szegélyező sövénybe vesse magát, csak hogy a szóáradatból kiússzon. Mire célhoz értek, a nénikéje teljesen kimerült, és immár álmélkodó némaságban gördültek be a leghatalmasabb ház behajtóján, melyet Georgiana eddigi életében közelről látott. Mr. Burton félálomban szendergett, rá nem hatott a látvány.

Georgianán ideges izgatottság lett úrrá, ahogy a nyüzsgő előtérbe lépett, és igyekezett mindig csak egészen kevéssé fordítani a fején, hogy mások ne lássák, mennyire magával ragadja minden. Már a terem is olyan hatalmas volt, hogy el se tudta képzelni, honnan csődíthettek össze annyi vendéget, hogy megtöltsék: és mégis, legkevesebb ötven ember nevetgélt udvariasan, legyezők suhogtak, poharak csengtek, és mindenki derűsen integetett az ismerőseinek. Bibliainak látszó csatajelenetet ábrázoló falikárpit futott végig a lépcsősor mentén ívesen, odafenn családi címernek tűnő műremek pompázott, és a fejük felett kristálytól súlyos csillár ontotta a fényt.

Georgiana úgy vélte, hogy a ház tulajdonosai minden bizonnyal Isten szegényebb rokonai lehetnek.

Mr. és Mrs. Burton rejtélyes okból elakadt a bejáratnál – Georgiana arra jutott, hogy valószínűleg a rózsabokrokat számolgatják, mindenesetre élt az alkalommal, és nélkülük vetette bele magát a csillogó tömegbe, miközben egy lakájtól sietve elfogadott egy pohár italt. Rögtön egyértelmű volt, hogy ennek az eseménynek semmi köze a Gadforthék-féle festményszentelőhöz: a ruhák nehezen hömpölygő selyem- és szemkápráztató csipkeköltemények voltak, folyt a pezsgő, és az úriemberek egyenes derékkal, szálfaként magasodtak a kikeményített gallérokban.

Georgiana három órán át öltözködött és készülődött az estélyre. Emmeline, a szobalány a lehető legnagyobb gondossággal tűzött a helyére minden tűt és kapcsot, kötött meg minden szalagot, és a munkája végeztével félénk elégedettséggel mosolygott Georgiana tükörképére. Ő a maga részéről nem talált semmi vonzót a saját látványában – a haját rendkívül unalmas barnának találta, sápadt arcát sűrűn pettyezték a csúf szeplők –, de most odatette magát, és igyekezett azt gondolni, hogy elérte azt a maximális eredményt, amit az ő adottságaival csak elérhet.

De ahogy körülnézett Woodley-ék palotájában, még ennyire gondos és hosszadalmas készülődés után is úgy érezte, hogy akár mosogatórongyokból is lehetne a ruhája. Ahogy most a tömegben ballagott, egyre azt igazgatta, a hajához kapkodott, amivel persze éppen ellenkező hatást ért el, mint szeretett volna, és csak jobban szétzilálta a külsejét. A valóságban senkinek sem akadt meg rajta a pillantása, vagy ha el is kapta őt, meg nem torpant rajta, de mégis úgy érezte, hogy minden szempár vizslatón és helytelenítőn méregeti, és csak pillanatok kérdése, hogy valaki rámutasson, és elkiabálja magát: „Jaj, istenem, hiszen ez a kis gyufaárus lány!”, és szánalomból garasokat hajít neki.

Végigment egy hosszú, impozáns olajfestményekkel és márvány mellszobrokkal kirakott folyosón – a kőarcok úgy fintorogtak, mintha székrekedés kínozná őket –, míg végül elérkezett a bálterembe. A helyiség peremén sétált végig, hogy ne akadályozza a táncosokat és mulatozókat. Ebben az egy teremben több szépséges fiatalember és hölgy sereglett össze, mint amennyit Georgiana eddigi egész életében látott, csak úgy sziporkáztak a gyertyafényben; képtelenség volt egyenként megnézni őket, hatalmasan kavargó tengerükből kivillant egy-egy elegáns kéz, ahogy finoman megérint egy karcsú, kesztyűs csuklót, felfénylett egy pár fényes cipősarok a márványpadlón, illemtudó suttogással hajolt egy-egy telt ajak pironkodó, formás fülecskékre.

Valamiképpen mindenki figyelemre méltónak tűnt ebben a tömegben. Egyikük sem látszott olyan fajtának, aki valaha is kénytelen lett volna tíz másodpercnél hosszabban unatkozni. Georgiana úgy érezte magát, mint egy éhező, aki egyszeriben egy lakoma kellős közepébe cseppent.

Páran illedelmesen odabiccentettek neki, és ő félénken viszonozta gesztusukat, miközben végig attól rettegett, hogy mindjárt visszaterelik Burtonékhez – ám akkor hirtelen az egyik ablak mellett, hatalmas csillár ragyogásában megpillantotta Francest, aki még a múltkorinál is fenségesebbnek tűnt. Akkor a Gadforth-folyosók hideg sötétsége elnyomta pazar ragyogását, most azonban végre elemében lehetett, halványzöld és arany fényességnek tetszett borospohárral a kézben.

Olyan pompás fiatalemberek és nők társaságában merült élénk társalgásba, hogy Georgiana nem is mert a közelébe menni, megszólítani meg végképp nem lett volna bátorsága. Még a végén megorrolnak rá, vagy leköpik.

A határozatlanság rátelepedő rémületében már épp sarkon fordult volna, hogy még egyszer körbejárja a termet, és összeszedje a bátorságát a nagy lépéshez, csakhogy akkor meghallotta Frances hangját: az ő nevét mondta. Nem emelte fel különösebben a hangját, de az a négy szótag mégis túlharsogta a morajt és a zenét, Georgiana egyből meghallotta, mint a kutya a lábhoz hívó füttyszót.

Idegesen pirulva sietett oda a csoportosuláshoz.

– No lám, ki van itt – fogadta őszinte lelkesedéssel Frances –, csak nem hajdanvolt feleségem!

Sorban bemutatták a társaság tagjainak. Miss Cecily Dugray magas volt, sápadt, elképesztően szemrevaló jácintkék szemmel és finom, dús ajakkal – az embernek óhatatlanul is egy aranyszínű palomino ló jutott róla az eszébe. Miss Jane Woodley, a házigazda lánya alacsony, sötét hajú és nem különösebben szép lány volt, határozottabb vonásokkal és vaskos alakkal. Nem túl barátságosan mérte végig Georgianát kézfogás közben.

A két jelen lévő fiatalember közül az egyik – egy bizonyos Mr. Jonathan Smith – túláradó galantériával üdvözölte, vörösesszőke haját széles mozdulattal seperte hátra homlokából, ahogy lehajolt megcsókolni Georgiana kezét. Mr. Christopher Crawley, a másik férfiú hegyesre vakszolt bajszával és meghökkentő, skarlátvörös öltözékében botrányosan rákacsintott Georgianára, mire ő annyira elképedt, hogy pukedlizni is majdnem elfelejtett. Egyből egy kalóz jutott az eszébe róla, akiről nemrég olvasott, összerezzent, hogy talán mindjárt kardot is ránt, hogy elragadja tőle a hajtűit.

De legalább egyikük se köpte le.

A bemutatkozást követően azon nyomban felvették az addig folytatott beszélgetés fonalát, Georgiana pedig boldogan hallgatta őket, hiszen végre befogadta őt egy első osztályú társaság – és megelégedett a hallgatással, nehogy valami egészen nagy butaság csusszanjon ki a száján, ha szóra nyitja, teszem azt az időjárásról vagy épp a békák fejlődési szakaszairól.

– Nem, nem, szavamra mondom, ha Mr. Weatherby most vasárnap is olyan helytelenítő pillantást merészel vetni rám, akkor az egész gyülekezet előtt felállok, és nyilvánosan perverz alaknak nevezem, mert az istentisztelet alatt a bokámat méregette – közölte a többiek legnagyobb derültségére Frances. – Őszintén mondom, hogy nincs azon semmi csodálkoznivaló, hogy nem szívesen járok templomba, minthogy ez a figyelem elegendő, hogy egy asszony az ördög forró karjába vesse magát. Ahogy családról és kötelességről prédikálva rajtam legelteti a szemét, érzem, ahogy elképzel a megvastagodott derekú asszonyaként a szakajtónyi gyerek mellett, mert évente egyszer pusztán az utódnemzés céljából és közben hűségesen csakis az Istenen elmélkedve széttárom neki a combjaimat.

Georgiana félrenyelte az italát, és halk félénkséggel többször is köszönetet mondott Mr. Crawley-nak a felajánlott monogramos zsebkendőért.

– Na de ha a tisztelendő plébánosunk nem, akkor ki nézegesse a bokádat, Franny? – kérdezte Mr. Smith olyan közvetlenséggel, hogy Georgianában egyből feltámadt a gyanú, hogy a beszélő maga szívesen lenne az a személy, aki a nevezett végtag nézegetésére engedélyt kap. – Nem egy pletykát hallottam már a témában, de mindig szeretem első forrásból ellenőrizni a híreket.

– Erről nem nyilatkozhatok – mosolygott Frances a többi hölgyre, és belekortyolt az italába.

Georgiana nagyon szerette volna tudni, mire céloz Frances ilyen szemérmesen, hogy ő is mindentudó mosollyal reagálhasson, ahogy Miss Dugray. Miss Woodley alig hallhatóan felhorkantott.

– Ki a szerencsés? – érdeklődött Mr. Crawley. – Jaj, Frances, csak azt ne mondd, kérlek, hogy az a felfuvalkodott, arrogáns piperkőc, az utánozhatatlan Mr. Russell!

– Te magad is legalább olyan felfuvalkodott vagy, Christopher, jól tudod – vágta rá Frances. – Ráadásul júniusban képes vagy bársonyba öltözni, az ég szerelmére! Rád férne némi önkritika.

– Hogyne, természetesen, de nekem legalább megvan a kellő tartásom és jó modorom, hogy ismerjem és elfogadjam erényeimet a néhány, kisebb hibámmal együtt – felelte erre Mr. Crawley a sértettség minden jele nélkül. – Ő viszont úgy tesz, mintha fogalma se volna a vonzerejéről – az évi mind a húszezerről –, és amikor csak egy anya a körülötte minduntalan elaléló lányaival megkörnyékezi, megjátssza azt az őszintén meghökkent ámulatot. Eton óta adja ezt a műsort. Arról nem is beszélve – toldotta meg jól értesült hetykeséggel –, hogy ágyba vitte Kitty Fatheringet.

A hölgyek kórusban kaptak levegő után. Georgiana látta, ahogy elkerekedik a szemük, és nehezen tudják a normális méretűre összehúzni megint.

– Ez nem igaz, te is pontosan tudod – csattant Frances hangja élesen. – Kitty Fathering nyilván részeg mámorban összecsuklott az apja istállójában, és szerelmes ölelésben hortyogta végig az éjszakát egy pónival, akit a frufruja színe miatt Jeremiah-nak vélt.

– Meg talán a szaga miatt – jegyezte meg Mr. Crawley a pohara felett.

– Bizonyára rettentően unalmasnak ítél bennünket, Miss Ellers, hogy csupa ismeretlen alakról fecsegünk itt magának – szólalt most meg Mr. Smith. – Mr. Russell az év felében valami isten háta mögötti, kietlen városban él a Midland vidékén, csak vadászni és a nyári szezonra látogat ide hozzánk a sleppjével és családjával. Csodálkozom is, hogy most nincs itt velünk.