Szerző: Szemán Zoltán

Mű címe: Idegen istenek

Kiadás éve: 2020

Belső grafika (Egyiptomi istenek): Estfahan (Iván Eszter) https://www.artstation.com/estfahan

A szerző és/vagy a szerző által hivatalosan megbízott kiadó a könyvvel kapcsolatos minden jogot fenntart!

A mű egy kitalált történet, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve. A műben megtalálható adatok, következtetések stb. nem feltétlenül tükrözik a vonatkozó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontját!

Szemán Zoltán © 2020.

Tartalom

Ismeretlen szavak és kifejezések

Ahmoze: Egyiptomi férfinév, jelentése: a hold gyermeke.

Ankh: Az ankh egy óegyiptomi hieroglifa, melynek jelentése: élet. Formailag, fizikai tárgyként leginkább egy fogantyús keresztre hasonlít. Az óegyiptomi vallás isteneit gyakran ábrázolták ankh kereszttel a kezükben, amit a hurokrésznél vagy a száránál fogva tartanak. A tárgy tényleges funkciója mind a mai napig tisztázatlan.

Meri-Ra: Egyiptomi férfinév. Jelentése: „Aki szereti/kedveli Rét”.

Nebet: Egyiptomi női név. Jelentése: „az aranyból készült”.

Meneptah (Ejtsd: Meneptá): Egyiptomi férfinév.

Egyiptomi istenek

(A teljesség igénye nélkül)

Anubisz: Az ókori Egyiptomban a halottak isteneként tartották számon. Legtöbbször sakálfejű, embertestű alakként ábrázolták. Minden félelmetessége ellenére Anubisz nem tartozott a kegyetlen vagy véres istenek közé: az ő feladata volt többek között, hogy az

elhunytak lelkét biztonságosan a túlvilágba vezesse.

Básztet (Szekhmet): A háztartások, gyermekszülés és családok védelmezője. Néha oroszlán- (Szekhmet), de legtöbbször macskafejű nőalakként (Básztet) ábrázolták. Bár elsődlegesen nem ez volt a feladata, de egyes források szerint ő maga is segített a halottak lelkét nyugalomba vezetni, illetve őrizte a túlvilág kapuját. A hiedelmek szerint Básztet másik formája Szekhmet istennő, aki vérszomjas és háborúkat szít, betegségeket támaszt, ugyanakkor gyógyítja a csatában megsebesült harcosokat is.

Szobek: Az ősi Egyiptomban a Nílus, illetve a víz isteneként tisztelték, aki termékenységet és a földek bő termését biztosította. Egyes hiedelmek szerint az emberek védelmezője is volt, mert vadságával elriasztotta a gonosz erőket. Krokodilfejű, embertestű alakban ábrázolták.

Széth a káosz és pusztulás istene volt az egyiptomi civilizációban, mégis egyfajta patrónusként is tisztelték, különösen Felső-Egyiptomban. Ősi ellensége Rának és minden leszármazottjának. Habár a hiedelmek szerint, volt rá példa, hogy Hórusz oldalán szállt

harcba, amikor közös ellenségük támadt...

Hórusz: A levegő istene, Rá (Ré), a Nap leszármazottja, Ozirisz és Ízisz fia. Sólyomfejű, embertestű alakként ábrázolták. Elsősorban a fáraók védelmezőjeként tartották számon. Egyes legendák szerint, Hóruszt Alsó-Egyiptom védelmezőjeként, míg a fivérét, Széth-et Felső-Egyiptom patrónusaként ismerték.

Khonsu: A Hold és a múló idő istene, de szerepe volt a gyógyításban is. Legtöbbször múmiaként, néha kisgyermekként ábrázolták.

Wadjet: Sok más mellett a nőket és újszülötteket védelmező istennő volt. Kobrafejű, emberi (női) testű alakként ábrázolták. Néha kétfejű kobra képében is felbukkan. Mivel ő volt a föld védelmezője is, kígyó alakjában a fáraók fejdíszét is ékesítette.

Ma’at (Maat): Az egyensúly, a harmónia, a moralitás és az igazság istennője, aki a káoszból rendet teremt. Pompázatos tollazatú, szárnyas nőalakként ábrázolták.

Életképek az ókori Egyiptomból

Gyaloghintót cipelő rabszolgák. (Fantáziarajz)

A thébai helyőrség udvara. (Fantáziarajz)

Az ókori Théba („Palotanegyed”) látképe. (Fantáziarajz)

Prológus

A rabszolga remegve borult le a macskafejű, karcsú alak előtt. Kisgyerekkora óta hallgatta az istenekről szóló történeteket, gyakran fohászkodott is hozzájuk, de álmában sem gondolta volna, hogy valaha is találkozik majd eggyel.

Utet a karját előre nyújtva belefogott az általa ismert imák egyikébe, de legnagyobb megdöbbenésére, az istennő ráförmedt:

- Hagyd ezt abba! Segítened kell nekem!

- Igen, úrnőm, ahogy parancsolod - rebegte a fiatal rabszolga, de tekintetét továbbra is az orra előtt pár centire húzódó talajra szegezte. A fülében doboló vér elnyomta az álomba merült Théba halk neszeit. A távolból sakál vonítását sodorta feléjük a szél.

„Talán maga Anubisz is megjelenik?” - gondolta Utet rémülten. Egy földön járó isten is sok, hát még kettő! Tudta jól, hogy Básztet karmait néha vér festette vörösre, amikor háborút hozott az emberekre. De azt is tudta, hogy ő az, aki gyógyítja a sebesülteket. Ám, ha Anubisz, a holtak ura is csatlakozik az istennőhöz, az csak egyet jelenthet az ember számára: a halált!

- Kelj fel! Gyerünk! - zendült a földöntúli hang.

Utet óvatosan feltápászkodott, de fejét lehajtva továbbra sem mert Básztetre nézni.

- Igen, úrnőm...

- Segíts! El kell rejtőznöm! Gyorsan!

A fiú az ágyékkötőjébe törölte izzadó tenyerét.

„Csak játszik velem? Mint macska az egérrel, mielőtt felfalja?” - rémüldözött, majd nagy sóhajjal döntött. Ha az istenek holtan akarják látni, akkor az ellen úgysem tud mit tenni. De Básztet talán csak próbára teszi, és ha segít neki. Ki tudja? Ostoba ember az, aki elutasítja egy hálás istennő jóindulatát.

- Értem. Azt hiszem, tudok egy jó helyet. Kövess, úrnőm!

Első fejezet

Carlos Estrada százados még egyszer elolvasta a parancsnokság kurta üzenetét, de továbbra sem lett tőle okosabb.

„Elsődleges prioritás! Jelentkezzen a TINT cég igazgatójánál! Minden további utasítást és információt tőle fog megkapni.”

A kreol bőrű, rövidre nyírt, fekete hajú rendőrtiszt bosszankodva törölte a pár sort a kommunikátor kijelzőjéről. Kibámult az alatta elsuhanó város éjszakai fényeire, de agya lázasan dolgozott. Az automata üzemmódra kapcsolt sikló számítógépe közömbös hangon megjegyezte:

- Még két perc a célállomásig.

A nyomozó elfintorodott: ennyi idő alatt az igencsak kevéske információ alapján biztosan nem találja ki, miről van szó.

Morcosan bámulta a jármű alatt elsuhanó, péntek esti lázban égő város fényeit. Reménykedett benne, hogy csak valami gyors, személyes tanácsadásra lesz szükség, és még időben odaér Robhoz. A havonta megtartott, szinte szeánszként kezelt közös holomozizást még soha nem hagyta ki. Köszönhető a húgának, Carlos is megfertőződött kissé a régi filmek szeretetével, és a Lököttek Klubja - ahogy a barátaikkal elnevezték magukat - minden hónap első péntekjén összegyűlt valamelyikük lakásán, egy maratoni filmnézésre.

Éppen a távoli űrkikötőből elrugaszkodó teherhajót figyelte, amikor a rendőrségi sikló hajtóművei erősebben felzúgtak, megkezdte a fékezést, majd hamarosan lágyan lehuppant a TINT épület tetőparkolójában. Carlos elégedetlen morranással mászott ki a betonra, kis híján fellökve az elé ugró fiatalembert.

- Százados, már vártuk magát! Edward Jamieson vagyok, Mr. Mungrow személyi titkára - nyújtogatta a kezét a szeplős férfi.

A rendőr kelletlenül kezet fogott az izgatottságtól szinte ugrabugráló titkárral.

- Aha, de gondolom, nem mondhat el semmit, igaz?

- Nem, nem igazán. Majd Mr. Mungrow tájékoztatja magát, én csak az utat mutatom, ha megengedi. Kérem, jöjjön velem!

A tetőtéri bejárat biztonsági robotja szó és habozás nélkül átengedte őket, még a Carlos combjához erősített tokban pihenő fegyverre sem reagált. A nyomozót halvány idegesség kerítette hatalmába.

„Piszok nagy lehet a baj, ha a magán időutazásokat lebonyolító cég ennyire felülírja a saját biztonsági protokolljait” - tűnődött a lift felé menet.

- A harminckettedik emeletre megyünk - jelentette be teljesen feleslegesen Jamieson. -Mr. Mungrow az irodájában várja.

Carlos felhúzott szemöldökkel az izgága fiatalemberre pillantott, majd megcsóválta a fejét. Nem szerette a mitugrászokat, és tízet tett volna egy ellen, hogy a titkár tipikus képviselője az emberi külsővel rendelkező sajtkukacoknak.

A felvonó plexifalán a TINT saját hirdetései futottak. A tiszt ezt ostobaságnak tartotta, hiszen aki azzal a szándékkal érkezett a céghez, hogy szeretne személyesen is bepillantást nyerni az élő múltba, az már döntött. Aki pedig nem akart, vagy egyszerűen nem engedhette meg magának az időutazást, az épület környékére sem jött.

A felvonó ajtaja halk csilingeléssel félrehúzódott. Carlos engedelmesen ballagott a kísérője után. Magában megállapította, hogy a tervezők és kivitelezők roppant jó munkát végeztek: a folyosó faberakásos falai, a vastag vörös szőnyeg, de még a világítótestek is tökéletesen visszaadták az ezerkilencszázas évek eleji hangulatot. Tapasztalatból tudta, hiszen járt már abban az időben. Igaz, ő hivatalból tette, nem kéjutazásra ment, mint a TINT ügyfelei.

Jamieson szélesre tárt előtte egy jókora duplaszárnyú ajtót.

- Parancsoljon, Mr. Estrada...

- Á, százados! Köszönöm, hogy ilyen gyorsan ideért! - kelt fel az antik kinézetű íróasztal mögül egy idősödő, alacsony férfi. Grigorij Mungrow, a TINT igazgatója és résztulajdonosa, kezet rázott a nyomozóval, majd intett: foglaljanak helyet.

- Csak a munkámat végzem, uram. Miről lenne szó?

- Helyes, térjünk egyből a lényegre! - bólintott Mungrow. - Nos, a helyzet roppant kínos. A legutolsó klienseink elvesztek.

- Ezt hogy érti? - hökkent meg Carlos.

Az idősödő férfi zavartan hümmögött egy sort, majd, hogy összeszedhesse a gondolatait, a sarokban terpeszkedő bárpulthoz lépett, és öntött magának egy italt. Kérdő tekintetére a rendőrtiszt megrázta a fejét. Az igazgató belekortyolt a színtelen folyadékba, és a pultnak dőlve a vendégére pislogott.

- Három kliensünk nem ért vissza az utazásról. Azt tudjuk, hogy megérkeztek, a kísérőik azt még lejelentették a központnak. Azóta viszont nyomuk veszett. Egy üzenet nem sok, annyit sem kaptunk tőlük.

- Mi van a szükséghelyzet idő-irányadóval?

- Nem aktiválták. Sőt, igazából... klim... az is eltűnt. Már jó ideje nem vesszük a jeleit.

A nyomozó arcán bosszúság suhant át, hátradőlt a karosszékben.

- Küldtek utánuk valakit? Kérem, Mr. Mungrow, ne kelljen minden egyes szót kiiúznom magából! Csak akkor tudok segíteni, ia elmond mindent.

- Igaza van, elnézést! Szóval, a Jenkins iázaspár és a lányuk az egyik legpazarabb luxusutunkra neveztek be: az ősi Egyiptomba. A negyedik dinasztia, pontosabban Kieopsz fáraó idejébe mentek vissza. Mint mindig, most is megtettük a szokásos biztonsági óvintézkedéseket, beleértve az orvosi vizsgálatokat is. Egy ügynökünk előrement, megbizonyosodott róla, iogy nem egy esetleges iáborúba csöppen majd a család. Mindiárom kliensünk mellé tapasztalt, a kor szokásaiban, nyelvében jártas kísérőt rendeltünk, akik tegnap délután négy órakor a klienseinkkel együtt átléptek az időkapun. Mint mondottam, átérés után még bejelentkeztek, majd megszakadt velük a kapcsolat. A visszaigazolás után alig két órával elvesztettük a vészjeladó alapszignálját is. Két speciális ügynököt visszaküldtünk, pár nappal korábbra, iogy odaát várjanak a családra, de róluk sem kaptunk azóta semmi iírt. Mintia egy idő-fekete lyukba küldtünk volna mindenkit.

- Ez roppant sajnálatos, de nem igazán értem, miért van szükség az én segítségemre. Ha valami oknál fogva megialtak, úgy az tényleg rossz iírbe ioziatja a cégét, Mr. Mungrow, de ez.

Az őszülő férfi a rendőr szavába vágott.

- Az igazi probléma, iogy az ügyfeleink bizonyos tecinikai berendezések birtokában léptek át az időkapun.

Carlos arcából kifutott a vér. Az időutazások egyik legszigorúbb rendelkezései közé tartozott, iogy a gondosan álcázott, és önmegsemmisítő programmal ellátott vészjeladón kívül semmiféle műszaki eszközt nem viiettek magukkal a magán utazók.

- Tisztában van vele, iogy ez kimeríti a másodfokú időtörés bűncselekményét? Ezért legalább iúsz évet kapiat valamelyik bányabolygón! - iördült fel a rendőr.

- Tudom - csattant fel az igazgató -, de maga mit tett volna a ielyemben, ia a Világkormány elnökielyettese ragaszkodik iozzá?

- Azt akarja mondani, iogy.

- Igen! A szentségit magának, pontosan! Roger Jenkins, a Világkormány elnökielyettese és a családja eltűnt a múltban! Érti már, iogy miért kell a maga segítsége?

- A roiadt életbe! - nyögött fel Carlos, de sikerült úrrá lennie a megdöbbenésén. -Oké, miféle műszaki eszközöket vittek magukkal?

Az idősödő férfi letottyant a székére, majd egy iajtásra kiitta a maradék italát.

- Mr. Jenkins a lánya huszonegyedik születésnapi ajándékának szánta ezt az utazást. Éppen ezért, úgy döntött, hogy a neves eseményt rögzíti...

- Ha most azt mondja, hogy magukkal vittek egy stúdió drónt, akkor sikítani kezdek!

- Nem, nem egészen. - makogta Mungrow. - Istenekként érkeztek meg az ősi Egyiptomba.

- Hogy mikként? - markolta meg a szék karfáját a nyomozó.

- Mr. Jenkins Hóruszként, a felesége Wadjet istennőként, míg a lányuk Básztet képében.

- Te magasságos! Normális maga, Mungrow? Kész csoda, ha nem sikerült teljesen szétcsesznie az idővonalakat! És még ráadásul el is vesztette őket! - tört ki a nyomozóból a düh.

- Tisztában vagyok vele, hogy nagy bajban vagyok, Mr. Estrada! - keményedett meg az igazgató tekintete. - Viszont hálás lennék, ha most inkább arra koncentrálnánk, miként tudjuk őket visszahozni a mi korunkba.

- Miért nem küldtek üzenetet a múltba, még Jenkinsék elutazása előttre?

- Többször is próbáltuk, pár hónappal a tervezett időutazás előtti időpontokra - húzta az igazgató keserű mosolyra a száját. - Mindannyiszor eltűnt, nyoma sincs a memóriabankjainkban. Mintha soha meg sem próbáltuk volna.

- Tehát valaki a közelmúltban megsemmisítette a figyelmeztetést? - hümmögött Carlos, miközben a gondolatai között bujkáló rossz előérzete egyre hangosabban verte a tamtam dobot. - Gondolom, most utánuk küldenek egy egész szakasz fegyverest, hogy még jobban belerondítsanak a múltba - jegyezte meg gúnyosan Carlos.

- Téved, egyetlen embert küldünk: magát!

A nyomozó egy másodpercig döbbenten meredt a férfira, majd kitört belőle a nevetés.

- Ne szórakozzon velem! Maguk cseszték el, hát hozzák is helyre!

- Ismét téved, százados. Az elnökhelyettes megkeresése a maguk feladata, nem egy olyan magáncégé, mint a TINT.

Carlosnak a torkára forrt a szó. Mungrow-nak sajnos igaza volt.

- Mégis hogyan? Hm? Oké, felöltözök korhű ruhába. Szerencséjükre ismerem valamennyire a kort, de egy szál ágyékkötőben, saruban, segítség nélkül nem sokra megyek. Mégis, hogy fogjak hozzá? Nincs felderítés, nincs háttérbiztosítás, és az eddig hallott információ semmire sem elég. Kezdjek el érdeklődni, nem látták-e Hórusz istent, vagy Básztet istennőt? Legjobb esetben elirányítanak valamelyik szentélybe imádkozni, legrosszabb esetben meg bolondnak néznek.

Az ősz férfi ajkán furcsa mosoly jelent meg.

- Igen, ez könnyen megeshet, ha a helyiek egyszerű halandóként találkoznak magával. Éppen ezért, beterveztünk egy kis szerepváltozást. Maga is istenként megy vissza a múltba: személy szerint Anubiszt javasolnám...

A rendőr savanyú képpel hívta a felettesét, közben azon tűnődött, mennyivel egyszerűbb lett volna csupán két-három nappal visszamenni az időben, hogy még az utazás előtt lebeszéljék a Világkormány elnökhelyettesét a tervéről. Sajnos ez egyenlő volt a lehetetlennel. A huszonharmadik századi technológia minden fejlettsége ellenére is, túl bumfordinak bizonyult az ilyen apró időugrásokhoz. Mintha valaki egy hármas osztályú tehersiklót próbálna a levegőbe emelni, hogy pontosan két milliméternyit arrébb mozdítsa. Arról nem is beszélve, hogy ugyan kit küldjenek vissza? Ki vállalkozna az öngyilkosságra? Az ismert idődinamikai szabályok szerint egy időben csak egy lehet mindenből. A tudomány állása szerint, aki megpróbál a saját élet-idejében utazni, az olyan sejtszintű károsodást szenved, amitől pár óra alatt zselés szervesanyag-masszává esik szét a teste.

Carlos reménykedett benne, hogy ez csak valami félreértés, és mégsem ő a legmegfelelőbb ember a feladatra. Azonban Evans ezredes, a rendőrség időbűnözési csoportjának vezetője nem osztotta a százados véleményét: kerek-perec parancsba adta a nyomozónak, hogy kövesse az igazgató utasításait.

- Ezredes, én nem kaptam speciális kiképzést arra a korra! - hozta fel végső mentsvárként Carlos. - Még a nyelvet sem ismerem eléggé.

A deresedő halántékú rendőrparancsnok mintha meg sem hallotta volna a beosztottja tiltakozását:

- Gyors, határozott akciót várok magától, százados! Odamegy, megkeresi a Jenkins családot, aktiválja a vészjeladót, a többit a TINT operátorai rendezik. Megértette?

- Igen, uram, de.

- Rendben, sok sikert! És ne feledje, diszkréten kell eljárnia! - vágott embere szavába Evans, majd bontotta a vonalat.

A nyomozó értetlenül meredt a deaktiválódott kommunikátor apró kivetítőjére, de nem sok ideje maradt a töprengésre. Két szürkeruhás technikus lépett be az irodába.

- Kérem, jöjjön velünk! Átadjuk a felszerelését és megejtünk egy gyors eligazítást.

A rendőrtiszt idegesen követte a TINT alkalmazottjait. Mungrow bátorítóan utánuk szólt:

- Ne aggódjon, Mr. Estrada! Minden rendben lesz! Találkozunk az indulási teremben!

Már Carlos nyelvén volt a cinikus kérdés, hogy vajon ugyanezt mondta-e a Jenkins családnak is, de meggondolta magát.

„Koncentrálj a feladatra! Ne pazarold az adrenalint hülyékre! - igyekezett rendbe szedni idegesen száguldozó gondolatait.

Nem az időutazástól félt. Három alkalommal járt a múltban, mindhármat sikeres akcióként könyvelhette el az időrendőrség. Igaz, ebből kétszer csupán a lökött történészek által véletlenül elhagyott apróbb tárgyak után kellett kutatnia, és a legrégebbi célidő, amiben járt a 17. század közepe volt. Akkor éppen egy hagyományos, mechanikus töltőtollnak kellett a nyomára bukkannia... Carlos sajnálatára, a rendőrség által felügyelt tudóscsoportoknak engedélyeztek bizonyos eszközöket. Igaz, csak olyanokat, amiket az Idő Operációs Központ úgymond alacsony időtényezőjűnek kategorizált be. Az elektronikus kép- és hangrögzítők azonban, amiket Jenkinsék magukkal vittek, semmiképpen sem szerepeltek az engedélyezett tárgyak listáján. A Világkormány 2253-ban engedélyezte néhány tudományos szervezetnek, hogy a kormány felügyelete alatt, különleges esetekben, időutazással egybekötött passzív megfigyeléssel tanulmányozzák a múltat. Az azóta eltelt tizenegy évben közel hetven alacsony szintű időtörési vétség ügyében riasztották az időrendőrséget. Hála a szigorú rendszabályoknak, mindössze két alkalommal kellett komolyabb beavatkozást végrehajtani. Mindkét esetben a kutatócsoport egy-egy tagja megbetegedett, illetve megsebesült. Szerencsére a megfigyelt korokban korántsem volt olyan részletes és kiterjedt az adminisztráció, így viszonylag könnyen, feltűnés nélkül sikerült megsemmisíteni az időutazókkal kapcsolatos összes nyomot és bizonyítékot.

Carlos nem értette, hogyan adhatták ki az engedélyt egy magáncégnek, a Travel In Time-nak, hogy időutazásokat szervezhessen. Amikor négy éve, 2260. márciusában az első multimilliomos leszurkolta a gigantikus összeget, hogy megnézhessen egy futballmeccset az 1950-es években, a nyomozó elszörnyedt a jelentés láttán. Nem történt semmi baj, azt leszámítva, hogy a fickó egy napig hasmenésben szenvedett a mérkőzés során megevett, isten tudja mit tartalmazó hot-dogtól.

Igaz, a Travel In Time - röviden TINT - a kormányzati fizetések közel háromszorosát ígérve, előszeretettel szipkázta el az időrendőrség embereit, és ezzel úgy-ahogy sikerült megnyugtatnia az aggodalmaskodókat. Hiszen, mi a különbség? A magán időutazókat kísérő ügynököket is a kormány képezte ki, ugyanazok a direktívák és rendelkezések vonatkoznak rájuk.

„Vagy mégsem, mint ezt a jelenlegi eset is bizonyítja. Lám, mégsem olyan édes ez az ananász!” - fintorodott el a nyomozó.

Lopva vetett egy-egy pillantást a technikusokra, de a két férfi androidot megszégyenítő közömbös arccal, szótlanul ácsorgott mellette a liftben. A felvonó ívelt falán futó háromdimenziós időutazás-reklámok láttán a rendőr felhorkant.

„Persze, biztonságos, mi?”

A kijelző szerint nyolcemeletnyi mélységben állt meg velük a csillogó henger. Carlos csupán egy pillantást tudott vetni a jókora, kör alakú teremre, és a középen terpeszkedő, pár lépcsőnyi magasságba emelt időplatformra, a technikusok már terelték is tovább. Egyszerűen berendezett, pihenőszobának tűnő helyiségbe vezették, ahol a szófán már várták őt a felszerelésének darabjai. A rendőr meghökkenve emelte fel a hófehér, kissé törölközőre emlékeztető ágyékkötőt.

- Fiúk, ezt nem mondjátok komolyan, igaz? Tényleg ebben kell majd parádéznom?

- Ez a viselet az ókori Egyiptomban - vont vállat az idősebb férfi.

- Ó, hogy a... - nyelte le Carlos a káromkodás cifrább részét.

Levetkőzött, magára öltötte a majd’ térdig érő ágyékkötőt. A falra szerelt tükörbe pillantott, és kis híján hangosan felröhögött. Valahogy úgy nézhetett ki, mint akit éppen a zuhany alatt ért hívás, és egy szál törölközőbe csavarva igyekszik az asztali kommunikátor felé. Csupán a vízcseppek meg a pára hiányzott a képből.

A puha bőrből készült, drágaköveknek tűnő csiszolt üvegdarabokkal díszített, féllábszárig érő saruval meggyűlt a baja, de a technikusok a segítségére siettek.

- Remélem, nem kell majd levennem, mert utána garantáltan csak mezítláb mászkálhatok. Kész szerencse, hogy nem a lovagkorba utazott az elnökhelyettes -morogta.

- Oda nem magát küldenénk, mert a bőrszíne nem felelne meg. Aligha éltek barna bőrű lovagok Angliában vagy Franciaországban - jegyezte meg a fiatalabb segítője.

- Hogy Németországról már ne is beszéljünk - toldotta meg a társa.

- Oké, oké! Mi van még? - pillantott körbe a szobában a nyomozó.

A derekára csatoltak egy aranyszínű fémlapokból álló övet. Az idősebb technikus gyors magyarázatba kezdett:

- Az öv egy személyi pajzsgenerátort rejt. A vörös kővel tudja aktiválni, illetve kikapcsolni. Az energiacellák harminchat órányi folyamatos működést tesznek lehetővé, de ha lehet, csak végszükség esetén használja. A beépített Grees generátor ugyan bármiféle energiából képes utántölteni, még akár nukleáris sugárzásból is, de javaslom, ne terhelje túl a pajzsot. Mechanikus és részecskefegyvereknek is képes ellenállni, bár nem hiszem, hogy ez utóbbival találkozik majd az útja során.

- Aha, kösz! Jut eszembe, Jenkinsék is kaptak ilyen pajzsot?

- Természetesen. A maga felszerelése szinte teljesen ugyanaz, mint az övék volt, kivéve pár apróságot. Például ezt... - vett elő a fali tárolóból két fémesen csillogó alkarvédőt. - Ezekbe energiafegyvereket építettünk, amit a megfelelő mozdulattal tud készenléti állapotba hozni: ha gyorsan kinyújtja előre a karját. A vörös ékkő megérintésével tud lőni, de bánjon vele óvatosan, mert csupán a saját szemére támaszkodhat célzáskor.

Carlos kipróbálta a fegyvert, a mozdulatára a vörös kő felvillant. A technikusok ijedten húzódtak hátrább.

- Nyugi fiúk, nem áll szándékomban céllövészetet tartani - vigyorodott el a rendőr. -Még valami?

- Igen, a válldísz... - adott rá a fiatalabb férfi egy ugyancsak aranyfényben játszó, lapos, gallérszerű fémdarabot. A furcsa viselet betakarta a vállát, elöl-hátul lelógott, és majdnem a fél felsőtestét elfedte. - Érintse meg a zöld követ, Mr. Estrada!

Carlos követte az utasitást. Enyhe bizsergést érzett az arcán, fejbőrén, egy pillanatra elmosódott a szoba látványa, majd ismét kitisztult a kép.

- Ez is valami pajzs? - pislogott a segitőire. A technikusok ekkor mutattak először emberi reakciót: elvigyorodtak.

- Nézze meg magát!

A rendőr a tükörre pillantott és földbe gyökerezett a lába a döbbenettől. A tükörből egy embertestű, fehér ágyékkötős, aranyló sakálfejű alak bámult vissza rá. A vicsorgó pofából vörösen izzó szemek villantak.

- Te magasságos! - álmélkodott. - Tehát igy csináltak isteneket a Jenkins familiából?

- Pontosan. Bár az ő holografikus maszkjuk ugye más, Hórusz, Básztet és Wadjet. De várjon, még nem teljes a felszerelése. - A férfi egy hamis-arany pecsétgyűrűt nyomott Carlos kezébe. - Ezt húzza fel, ez a vészjeladója. Ha háromszor egymás után megérinti a követ, azzal aktiválni tudja az időkaput. Valamint ez is a magáé - kapott elő a tárolóból egy ankh-ot. Carlos a csepp alakban végződő furcsa keresztet látva elmosolyodott.

- Szkenner? Kommunikátor?

- Mindkettő - bólintott a technikus. - Azonban vegye figyelembe, hogy a hatósugara erősen csökkentett, alig pár száz méter. Az elektromágneses és ionizációs interferencia szinte teljesen ismeretlen volt az ősi Egyiptomban, és a nagy teljesítményű eszközök maradandó sugárzása fejtörést okozhat a modernebb korok régészeinek.

- Erre bezzeg figyelnek, de istenként lehet parádézni - dünnyögte Carlos.

A férfi elengedte a füle mellett a megjegyzést.

- Mivel nem volt időnk felkészíteni magát, az ankh részletesebb információkat tartalmaz az adott korról és szokásokról. Javaslom, amikor átért, tanulmányozza az adatbázist, mielőtt akcióba lendül. Á, igen, ez az utolsó darab... - húzott elő a falrekeszből egy hosszú, kampós végű botot.

- Oké, ez mit tud? - kapta kézbe kíváncsian a nyomozó a fekete-arany sávokkal díszített, embermagas botot.

- Semmit, ez csak egy bot. Földrajzilag a lehető legközelebb tesszük le magát, de lehet, hogy pár mérföldet gyalogolnia kell majd. Ó, majdnem elfelejtettem: ezt tegye a fülébe! Oda-vissza fordító tolmácsegység. Ne feledje, a múltban nem használhatja a Közös Nyelvet, vagy akármelyik jelenlegi földi nyelvet!

- Kösz, de van némi tapasztalatom az időutazásban - legyintett a rendőrtiszt.

- Á, igaz, maga profi.

„Majd meglátjuk, mennyire vagyok az!” - gondolta Carlos, és a gyomra hirtelen diónyira zsugorodott. Ismeretlen terepre, időbe megy, és a szokásos procedúrával ellentétben, nem kap társat az akcióhoz.

Visszatértek a kör alakú terembe. A fal mentén kialakított munkaállomások operátorai már lázasan dolgoztak, a helyiséget az időrelék monoton, lassú ritmusú zümmögése töltette be. A rendőrtiszt futólag odaintett a fő vezérlőpult mögött ácsorgó Mungrow-nak. Túlságosan kedvesre programozott női géphang csendült fel:

- Másodlagos kompenzátorok: rendben! Analizálás: kész. Időkoordináták: betáplálva. Pufferek: feltöltve. Rendszerellenőrzés: megtörtént. Minden érték a kívánt paramétereken belül. Aktiválás: harminc másodperc múlva. Kérjük az utazókat, foglalják el a helyüket a platformon.

Carlos fellépett a halványkék izzásban derengő jókora lapra. A zümmögés felgyorsult, erősödött. Még hallotta, amint az igazgató odakiált neki:

- Sok sikert, százados! Hozza vissza őket, akár élve, akár holtan.

A következő pillanatban a terem fényárba borult, és a nyomozó körül eltűnt a csarnok. Pulzáló, színes hullámok ölelték körbe a testét. Szokatlan, a súlytalanságra emlékeztető állapotban lebegett, majd olyan hirtelen érkezett meg a valódi világba, hogy egy másodpercre megszédült.

Szeme csak lassan szokott hozzá a félhomályhoz, orrába füstszag, erős fűszerek és a bomló hús semmivel sem összetéveszthető, gyomorforgató szaga hatolt. Ahogy körbenézett, egy ablaktalan, talán föld alatti helyiséget látott. A durván csiszolt kőfalakra erősített mécsesek lebbenő fénye hieroglifákra esett. Középen egy jókora kőtömbön kiterített holttest hevert. Carlos csörömpölésre kapta fel a fejét. A helyiség ajtó nélküli bejáratában álló remegő, félmeztelen alakra esett a pillantása. A szikár, kopaszra borotvált férfi sápadtan rogyott térdre, majd karját maga elé nyújtva majdhogynem hasra vetette magát. Nem merte felemelni a tekintetét, de a rendőr így is tisztán hallotta a döbbent motyogást:

- Anubisz!

Carlos tanácstalanul pislogott az előtte görnyedező alak hátára. A férfi mindebből csak annyit érzékelhetett, hogy a sakálfejű isten szótlanul tornyosul felette. A rendőr agyában egymást kergették az ilyenkor alkalmazandó protokollok. Végül arra a megállapításra jutott, hogy a feladat tökéletes irányba halad, hogy bekerüljön a mintaszerűen elszúrt akció kategóriába. Fel nem foghatta, hogy miért őt küldték. Igaz, megkapta az általános kiképzést, és többé-kevésbé ismerte a kort, de korántsem mondhatta magát szakértőnek. Köszönhető Mungrow ostoba ötletének a „Látni, de nem látszani!” alapszabályt is sikerült szilánkokra zúzni: már a megérkezése percében rábukkant egy helyi.

„Na, és ez az isten-baromság! Ettől feltűnőbb már csak akkor lennék, ha részecskefegyverrel lövöldöznék egy siklóról a város főtérén” - dühöngött Carlos. Azt azonban el kellett ismernie, hogy az ötlet elméletileg működhetett volna. Egy isten megjelenése csak erősíti a helyiek hitét, és mint felsőbbrendű lénynek, nem mernek ellenszegülni a parancsainak. Viszont, éppen ezért nem mozoghatott rejtve, nem szimatolhatott körbe feltűnés nélkül. A rendőrtiszt lélekben nagyot sóhajtott, és igyekezett isteni szerepbe bújni.

- Maradj, ahol vagy, ne mozdulj! - szólt rá a földön térdelő férfira.

Az alkarvédőről lepattintotta az ankh-nak álcázott szkennert, és feltérképezte vele a helyiséget. Az eszköz csepp alakú felső része gyakorlatilag egy apró kijelzőként működött, és a rajta megjelenő adatokból kiderült, hogy jó helyre, jó időbe érkezett. A frissebb szöveges információ szerint a Halottak Városában lépett ki az időkapuból, és az előtte rettegő alak valószínűsíthetően az egyik helyi boncmester lehetett. Carlos enyhe fintorral tette el a műszert: nem regisztrált semmiféle időtorzulást a majd’ kétszáz méteres hatósugáron belül.

„Túl szép lett volna, ha rögtön megtalálom őket” - gondolta, majd a mozdulatlan balzsamozóhoz fordult.

- Kelj fel, és figyelj rám! - Az alacsony, vékony férfi rémült tekintettel tápászkodott fel. Nagyot nyelt, bólintott, de látszott rajta, hogy csak Anubisztól való félelme miatt nem rohant még ki a világból. Bár Carlos a Közös Nyelven szólalt meg, az egész fejét beburkoló holo-mező nem engedte át a hangját. A széles, vállat is befedő gallérba épített mikroszámítógép lefordította a szavakat és zengő, dörgő hangon továbbította a külvilág felé. - Hogy hívnak?

- Benipe vagyok, uram.

- Mindazt, amit most elmondok neked, titokként őrizd a sírodig és azon túl! Ha bárkinek is elmondod, eljövök érted és magammal viszlek a túlvilágba! Megértetted, Benipe?

- Igen, uram.

- Helyes! - bólintott Anubisz, ám a maszk alatt Carlos lázasan törte a fejét, miként adja úgy elő a történetet, hogy ne áruljon el túl sokat, de az egyszerű férfi is megértse. - Pár nappal ezelőtt fivérem, Hórusz, valamint nővéreim, Wadjet és Básztet az emberek közé látogatott. A lehető leggyorsabban meg kell őket találnom, mert attól tartok, atyám, a káosz ura, Széth valami rosszban töri a fejét. Hallottad-e hírét, hogy istenek lépték át e világ határait?

A balzsamozómester megrázta a fejét.

- Nem, uram. Sajnálom, de semmi ilyesmiről nem tudok.

- Kérdezz körbe, és szólj nekem, ha hallasz valamit! Itt megvárlak.

- Uram, nem kelhetek át a folyón. Vigyél magaddal az örök sötétségbe, de az esküm...

„Remek!” - keseredett el Carlos. „Pont ez hiányzott, egy lelkiismeretes bürokrata! Most mi a fenét csinálok? Ebben a maskarában nem sétálhatok Thébában.”

- Látom, komolyan veszed a munkád. Rendben, magam járok utána. Keríts valami egyszerűbb öltözetet, amiben elvegyülhetek a halandók között, utána vezess a folyóhoz!

Az egyiptomi férfi a szomszédos, ajtó nélküli kamrába botorkált, de tekintetét végig az istenen tartotta. Mikor visszatért, remegve nyújtotta át a fehér leplet, majd úgy ugrott hátra, mint akit a darázs csípett meg.

Carlos deaktiválta az álcát, a sisakként ráboruló hologram halk zizzzenéssel kikapcsolt. Benipe felnyögött, és szeme hatalmasra tágult az előbukkanó emberi arc láttán. A nyomozó megsajnálta a keszeg kis embert: egy életre elegendő sokk érhette az elmúlt pár percben, de a szenvedései még nem értek véget.

A mester meghajolt, tétova mozdulattal a kijárat felé intett, mire a rendőrben felderengett, hogy mint magasabb rangúnak, övé az elsőbbség, hogy kilépjen az ajtón. Már megszólalt volna, de rájött, hogy alig emlékszik az ősi nyelvre. A gallérba épített egységre nem számíthatott, mert a mellkasrészből áradó dörgedelmes hang igencsak felkeltené az emberek gyanakvását. Tetszett vagy sem, kénytelen volt a rozsdás nyelvismereteire támaszkodni.

„A francba, ez így nem lesz jó! Egy dadogó, szavakat kerékbe törő fickóról a kutya sem hinné el, hogy isten!” - morfondírozott.

Végül úgy határozott, ha már átér a Nílus túlpartjára, felveszi a jómódú, idegen kalmár szerepét. Ez megmagyarázná a gyatra nyelvtudását és díszes saruját. Addig jobb híján, kénytelen lesz úgy tenni, mint aki elvesztette a hangját. Tanakodott egy sort, hogy mit tegyen a botjával. Itt nem hagyhatja, mert a végén még isteni tárgyként bezárják valamelyik kriptába. Lenne is belőle nagy csodálkozás, ha bő négyezer évvel később megtalálják, és elvégzik rajta a szénizotópos korvizsgálatot.

Hirtelen elhatározással kiküldte a balzsamozómestert. Alig lépett ki a férfi, Carlos a térdén négy részre törte a botot, és a fal mellett álló jókora bronztálba dobta. Egy darabig figyelte, ahogy az edényben égő tűz belekap a fadarabokba, majd követte Benipét.

Az épület előtt rátörő napfény egy pillanatra elvakította.

A mester fejét lesunyva szedegette a lábát Carlos mellett, csupán néha jelzett, melyik irányba forduljanak. Az utcák szinte teljesen kihaltak voltak, a rettenetes hőségben a kőfalakról remegve szállt fel a forró levegő. Egy nagyobbacska raktárépület sarkán futottak bele a két katonába. Majdhogynem szó szerint. A rendőr érdeklődve bámulta a harcosok fegyvereit és egy veszélyesen hosszú pillanatra elfelejtette, hogy nem egyszerű megfigyelőként van jelen.

***

A katonák tettetett nyugalommal figyelték a thébai helyőrség parancsnokát. Dárdáikat a földnek szegezve állták körül a halott férfit. A harcosok pajzsaikat kényelmesen a hátukra vetették, de Ahmoze tudta, majd’ kifúrja az oldalukat a kíváncsiság. Személy szerint ő inkább visszakívánkozott volna az ágyba, Nebet karjai közé, de a haláleset miatt már pirkadatkor felverték. Kelletlenül baktatott a hírvivő után, és megesküdött, ha vaklármáról van szó, kegyetlenül megbünteti minden útjába kerülő emberét.

Azonban elég volt egyetlen pillantást vetnie a Ré temploma előtt heverő testre, és máris tudta: baj lesz.

- Még meleg volt, amikor rátaláltunk - szólalt meg a rangidős katona.

Ahmoze óvatosan leguggolt a halott mellé. A férfi nem lehetett több, mint harminc éves, a nyakában vékony ezüstláncon lógó Hórusz amulett és a fejkendőjét leszorító ezüstkígyó jómódú emberre vallott. Ez pedig baj. Ha még kiderül, hogy nemes is, és szegről-végről rokonságban áll az istenekkel, akkor ő, mint a helyőrség parancsnoka, a fejével fog felelni, hogy a gyilkost kézre kerítse. Ahmoze tüzetesen szemügyre vette a testet, de sérülésnek, sebnek nyomát sem látta.

- Fordítsátok meg! - szólt oda a katonáinak.

A fegyveresek kissé kelletlenül teljesítették a parancsot, majd meghökkenten a parancsnokukra pislogtak.

- Uram, miféle seb ez?

Ahmoze viszonylag fiatal kora ellenére is számtalan kisebb-nagyobb hadjáratban részt vett már, de a kisujjnyi átmérőjű, égett szélű lyuk láttán csak a homlokát ráncolta. Talán valamiféle hajítódárda okozhatta, de a seb körüli égésnyomok nem illettek a képbe.

„Hacsak, valaki nem egy izzó bronzrúddal döfte hátba a szerencsétlent” -morfondírozott.

Hiába az őrség, hiába az éjszakai járőr, gonosztevők mindig akadnak Thébában is. A parancsnok biztosra vette, hogy nem az ékszereiért ölték meg az ismeretlent. A halott ujján ott csillogtak a gyűrűi, az érdekes mintájú, széles karperece is érintetlen volt.

„Lehet, hogy csak megzavarták a gyilkost?” - nézett körül Ahmoze.

Tekintete a közeli templom oszlopos bejáratára esett. Biztosra vette, hogy a holdisten szentélyében legalább egy pap ébren volt az éjjel, aki talán látott valamit. Felkelt, meghagyta a katonáinak, ne engedjék túl közel a bámészkodókat, majd belépett a templom hűvös félhomályába. Az illatos olajmécsesek derengő fényében hajladozó fehér ruhás, kopaszra borotvált pap bosszúsan fordult a katona felé. Már a nyelvén volt a szó, hogy kiparancsolja a fegyverest, amikor a tekintete annak rangját jelző nyakláncára és csuklópántjára esett. Gyanakvó, kissé aggódó arccal lépett közelebb a parancsnokhoz.

- Béke veled, Khonsu szolgája! - üdvözölte Ahmoze meghajolva az idős papot.

- Veled is, Théba katonája. Mit tehetek érted? - fonta karba a kezét az öreg.

- Megöltek egy embert a szentély előtt. Nem sokkal napfelkelte előtt történhetett a dolog. Nem láttál vagy hallottál semmit?

Khonsu papja eltűnődött, majd megrázta a fejét.

- Holdkelte óta itt vagyok, de nem emlékszem semmire. Igaz, elmerültem az imáimban...

Ahmoze bólogatott, de közben tekintete a sarokban heverő feltekert gyékényre esett.

„Vagy a húztad a lóbőrt, öreg” - gondolta, de hangosan így szólt:

- Köszönöm, hogy rám szántál az idődből, Khonsu szolgája. Ha esetleg eszedbe jut valami, kérlek, szólj bármelyik katonának, üzenj értem!

- Hogyne, természetesen! - intett a pap, és már indult volna a belső szentély felé, amikor megtorpant, visszafordult. - Várj egy kicsit, parancsnok! Talán mégis van valami. Nem sokkal virradat előtt mintha furcsa villanás fényét láttam volna visszaverődni az oszlopokról. Még csodálkoztam is, hiszen derült volt az ég, nem készülődött vihar. Most, hogy töröm a fejem, mintha hangot is hallottam volna.

- Miféle hangot? Kiáltást? Beszédet?

- Nem, inkább olyasmit, mint amikor fa csikordul a kövön. Vagy inkább, amikor két bronzlap súrlódik egymáson. Nem, nem is, inkább.

A parancsnok rezzenéstelen arccal hallgatta végig az idős férfi találgatását, majd bólintott.

- Köszönöm, sokat segítettél. Béke veled!

A templom előtt húzódó utcán kereskedők, teherhordó rabszolgák igyekeztek céljuk felé. Sietni kellett, mert a reggeli napfény hamarosan átvált gyilkos hőségbe, amikor csupán az mozdul ki az árnyékot adó kifeszített leplek és a házak hűvöséből, akinek feltétlenül szükséges. Ahmoze a halott férfira pillantott, majd odaszólt a türelmesen várakozó katonáinak.

- Ti ketten, vigyétek a testet a balzsamozókhoz! Ti pedig kezdjetek el kérdezősködni, hátha valaki ismeri ezt a szerencsétlent!

A thébai harcosok szétrebbentek, hogy teljesítsék a parancsot.

Ahmoze úgy vélte, még ha nem is jelentkezik senki a halottért, a férfi ékszerei bőven fedezik majd a végtisztesség költségeit. A két kijelölt katona, dárdáikat használva ideiglenes hordágyként, felkapta a holttestet és elindultak vele a folyó felé. A balzsamozók a Nílus túlsó partján éltek. Ahmoze az egyre növekvő meleg ellenére is megborzongott. Nyugat, amerre a halál lakik.

Elgondolkodva ballagott a holttestet cipelő fegyveresek után, ám alig lépett ötöt, amikor mögötte fájdalmas kiáltás harsant. Tőréhez kapott, megpördült. Az egyik katonája a homokban térdelt, dárdája a földön hevert. Bal kezét a mellkasához szorítva, kíntól eltorzult arccal jajgatott.

- Mi történt? Megtámadtak?

A harcos nem felelt, csak a fejét rázta. Az emberek megtorpantak, ám a sebesült társukhoz visszatérő katonák türelmetlen szavakkal, erőteljes lökésekkel bírták mozgásra a szájukat tátó nézelődőket.

- Menjetek a dolgotokra! Nincs itt semmi látnivaló!

Ahmoze a karjánál fogva felrántotta a nyögdécselő katonát.

- Az istenekre, beszélj, vagy megjárod!

- Uram, én... - rémült halálra a harcos.

- Mutasd a kezed! - A férfi reszketve nyújtotta ki a karját. A parancsnok meghökkenten meredt a katona kezére: a középső ujjon széles, égett nyom húzódott, a hús szinte a csontig elszenesedett. - Mit tettél, te nyomorult?

- Én. Hiszen neki már úgysem volt szüksége a gyűrűre! - védekezett rémülten a katona. - Felpróbáltam, de hirtelen forró lett és hamuvá omlott szét.

A tiszt összevont szemöldökkel hallgatta a dadogást. Mérgezett ékszerekről már hallott ő is. Az előkelőbb családokban előfordult, hogy egy-egy nyakék vagy karperec okozta halálát a nemkívánatos személynek. Ám olyannal még nem találkozott, hogy egy gyűrű tűz nélkül felizzon, majd szinte nyomtalanul eltűnjön. Hogy zavarát leplezze, ráförmedt a katonára:

- Tolvaj vagy! Mostantól nincs helyed közöttünk! Vigyétek a helyőrségbe és zárjátok be! - intette közelebb az embereit.

Egészen eddig a percig úgy gondolta, hogy átadja a helyettesének a halott férfi ügyének kivizsgálását, de a magától semmivé olvadó köves gyűrű hallatán meggondolta magát. Érezte, hogy valami sötét titok lappang a dolog mögött. Miközben elvezették a kezét babusgató férfit, Ahmoze észrevett egy ivót. Bár a fügesörhöz még egy kicsit korai volt, de úgy vélte, egy pohár kesernyés-édeskés nedű mellett könnyebb lesz gondolkodni. Letelepedett a kifeszített fakóvörös szövettető alá. A hajlongva megjelenő, kövérkés italkereskedő hamarosan letette elé a teli poharat. Ahmoze eltöprengve kortyolt bele a kőpincében hűtött italba.

„Van egy halott férfi, akit eddig még senki sem ismert fel. Az öltözete alapján jómódú, talán még nemes is. A gyilkos nem rabolta ki, ám valamiféle ismeretlen fegyvert használt. A gyűrű pedig magától felizzott, mint a...”

A parancsok eddig jutott a gondolataival, amikor belehasított a felismerés. Kirúgta maga alól az egyszerű fazsámolyt, mire az italkereskedő ijedt arccal bújt elő a házból.

- A nyakék, az ég istenének jele, amit az ismeretlen viselt! Hát persze! Hórusz, mint Ízisz és Ozirisz gyermeke, közeli kapcsolatban áll Rával, a napistennel! Mi más lenne képes hamuvá égetni bármit, mint a nap? Igen, ez megmagyarázza az égett szélű sebet a férfi hátán! - motyogta Ahmoze a mit sem értő kocsmárosra bámulva. - Beszélnem kell Hórusz papjaival! Talán ők ismerik ezt a férfit!

Nem törődve az értetlenül utána bámuló emberekkel, a parancsnok futólépésben elindult a legközelebbi Hórusz szentély felé. Az állandó kíséretére kirendelt két katona elégedetlen grimasszal az arcán ugrott ki az épület árnyékából és dárdáikat felkapva a parancsnokuk után loholtak.

Hórusz templomában jóval nagyobb nyüzsgés fogadta a parancsnokot, mint Khonsu szentélyében. Meglepően sok imádkozó, vagy inkább csak a lassan beköszöntő hőség elől a hűvösbe menekülő ember kuporgott az oszlopok tövében.

Amikor Ahmoze kissé kifulladva szinte beesett a hűvös falak közé, négy pap is görnyedezett a csarnokban. Bár mindannyian felé kapták a fejüket, de csak az egyikük tápászkodott fel, hogy fogadja a parancsnokot. A közelben hűsölő emberek óvatos pillantásokkal méregették a fiatal fegyverest.

- Béke veled, Théba katonája! Mi járatban vagy erre? Ha imádkozni. - fogott bele a szent ember.

- Bocsáss meg, Hórusz szolgája, de a dolgom sürgős és hivatalból vagyok itt - vágott Ahmoze az előírásos mozdulattal meghajló férfi szavába. - Kérdéseim lennének, és remélem, hogy te talán tudod a választ.

- Tedd fel őket bátran! - mosolyodott el a kissé pocakos pap.

- Mondd, létezik olyan erő, ami az egyik ember húsát szénné égeti, míg a másikat sértetlenül hagyja?

- Hm! Meglehet, parancsnok, de pontosabban elmondhatnád, mi jár a fejedben.

- Egy gyűrűről lenne szó, ami a tulajdonosának semmiféle kárt nem okozott, de amint egy tolvaj húzta az ujjara... Nos, az ékszer hamuvá hullott és kis híján a csontig leégette a húst.

A pap a homlokát ráncolta, és eltűnődve a szentély mélye felé tekintett.

- Fényt láttál-e, parancsnok?

- Nem, csak a kiáltást hallottam meg.

- Azt mondod, a tulajdonosát nem égette meg a gyűrű?

- Pontosan! Igaz, a férfi halott volt, ezért is próbálta meg a tolvaj ellopni az ékszert.

- Értem - bólogatott Hórusz papja. - És azt mondod, hamuvá vált?

- Igen - felelte Ahmoze, miközben egyre inkább elhatalmasodott rajta az érzés: a pap semmit sem tud. Talán még soha nem is hallott ilyen esetről. Ám meglepetésére, a pocakosodó férfi elmosolyodott, széttárta a karját.

- Azt hiszem, rossz helyen jársz. Inkább Anubisz szolgáit kérdezd, mert Hórusz nagyapja erejével bír, a nap fényével, így.

Ahmoze türelmetlen mozdulattal elbúcsúzott a paptól, nem állt szándékában végighallgatni a szószátyár férfi előadását. Már csak azért sem, mert a jelek szerint rossz istenhez fordult tanácsért.

Magához intette a katonáit.

- Átmegyek a Halottak Városába, ti a parton megvártok.

A fegyveresek tettetett közönnyel bólintottak, bár a parancsok érezte a belőlük áradó feszültséget. Szó, ami szó, ő maga sem szívesen kelt át a Níluson. Hivatalosan a nyugati part is Théba részét képezte, így az ő fennhatósága alá tartozott. Ám amíg a keleti part élettel teli nyüzsgése csupán a legforróbb órákra szünetelt, odaát csupán az időnként felhangzó halotti énekek és búcsúztató imádságok törték meg a sűrű csendet.

A nap lassan elérte a delelőt, és a tikkasztó forróság még a legelszántabb utcai árusokat is árnyékba kergette. A három fegyverest az épületek árnyában pihenő emberek kíváncsi, értetlen tekintete kísérte egészen a folyóig. Ugyan miféle fontos dolog lehet az, ami miatt a katonák a hőgutát kockáztatva a város utcáit róják?

A Nílus partján mindig akadt csónak és gazdája, aki átvitte az utasokat a túlpartra. A folyó felől hűvösebb fuvallat csapott az ifjú tiszt arcába. Messze, sok nyíllövésnyire a kiválasztott ladiktól, míves gálya igyekezett észak felé. Talán valamelyik udvari főméltóságnak támadt kedve a vízen tölteni a forróság óráit. Az apróbb hajócskák és halászdereglyék sietve tértek ki a színes, lebbenő vásznakkal feldíszített evezőshajó útjából. A parton alig százlépésnyire álló műhelyből kopácsolás, szekercék és fakalapácsok hangja adta hírül: a hajóépítő mesterek még ilyenkor sem pihennek.

Ahmoze egyedül szállt be a csónakba, katonáit az aprócska kikötő pihenőhelyére küldte. Nem volt szüksége fegyveres kíséretre, de ha mégis, úgy a Halottak Városa saját őrségét vezényli majd a szolgálatára. Oda sem figyelt a jól fizető fuvarban reménykedő tutajosgazda hajlongására.

- Vigyél át, de gyorsan! - vetette oda az evezősnek.

A hullámok csobbanása, a folyó felett lengedező hűvöskés levegő és a lágy ringatózás még ha csupán rövid időre is, de nyugalommal, békével töltötte el a parancsnokot. Nem messze a csónaktól pikkelyes krokodilhát fodrozta a felszínt, majd egy szemvillanás alatt lebukott. Ahmoze elmosolyodott. A folyó az életet jelentette a birodalom számára. Elég volt csak egy pillantást vetni a part menti sásrengetegre, a pálmaligetekre, a kicsit távolabb elterülő földekre, hogy az ember szíve megdobbanjon. Vadlúdcsapat húzott el a férfi feje felett, majd nagy kört leírva egyenesen folyásirányba szálltak tovább. A parancsnok gondolatai elkalandoztak, eszébe jutottak a szülei.

Apja, Teti biztosan büszke lett volna rá, hiszen ő maga is a fáraó-isten seregében szolgált, íjászként, de nem érhette meg a napot, amikor a fiát kinevezték ötven katona élére. Apja már akkor beteg volt, amikor a sereg visszatért az etiópiai határon folytatott kisebb hadjáratból. Sem imádság, sem a gyógyfőzetek nem segítettek, és Teti hamarosan elindult a végső utazásra Ozirisz birodalmában. A felesége mély szomorúságba zuhant, és az északról hazatérő Ahmoze a szülői házat már üresen, elhagyatva találta. Az ismerősök szerint kígyó marta halálra az asszonyt. Az ifjú harcos meggyászolta a szüleit, majd már csak az emlékük miatt is, még keményebben vetette bele magát a kiképzésbe, minden veszélyes feladatra elsőként jelentkezett, és társai egyre inkább vezetőjükként tekintettek rá. Parancsnokai szeme is hamar megakadt az igyekvő, tőrhöz, bárdhoz remekül értő fiatal katonán, és mire betöltötte a huszonnegyedik évét, már kétszázötven harcosnak parancsolt...

A túlpartra érve szólt a dereglyésnek, hogy várja meg. A csupán koszos ágyékkötőt viselő izzadt férfi kelletlen arcot vágott, de nem mert ellentmondani. Ahmoze megértette a tutajosgazda vonakodását: senki sem szeretett a szükségesnél több időt tölteni a Nílus innenső oldalán.

Alig tett pár lépést a puha fövenyen, amikor a közeli, alacsony épület felől máris négy fegyveres sietett elé. A rangidős katona tisztelegve, enyhén remegő hangon szólalt meg:

- Uram, nem tudtuk, hogy jössz, nem kaptunk rólad hírt.

- Nem terveztem ezt a látogatást. Mutasd meg, hová vitték az embereim a hajnali gyilkosság áldozatát!

A katona intett társainak, hogy maradjanak a posztjukon, majd Ahmozéra pillantott.

- Erre, uram!

A Halottak Városa nyomasztó csenddel teli utcáit alacsony balzsamozóműhelyek, a mesterek és segédeik ideiglenes szállásai és néhány kisebb szentély szegélyezte. A fiatal parancsnok régebben még csodálkozott, hogy Anubisznak szinte sehol nem építettek templomot, de amióta először járt a Nílus nyugati pártján fekvő városban, rájött, hogy nincs rá szükség. Nem jó, ha a holtak keverednek az élőkkel. A túlvilág és az elmúlás gondolatát idéző épület csak kellemetlen érzéseket, nyugtalanságot keltene az emberekben.

Szótlanul követte a harcost. Egyik-másik házból halk búcsúimák hangjai szűrődtek ki a napsütötte utcára.

A következő sarkon kis híján fellöktek egy balzsamozót és a kísérőjét. A bocsánatkérés már Ahmoze nyelve hegyén volt, de a mester mellett ácsorgó alakot megpillantva a torkán akadt a szó. Az ismeretlen férfi majd’ fél fejjel magasabb volt nála. Bőre halványabb árnyalatban játszott, mint a legtöbb egyiptominak, haját szokatlan módon egyenesre, rövidre nyírta. A fehér gyászlepel, amit az idegen viselt, ugyan nem mutatott sokat, de Ahmoze úgy sejtette, izmos testet takar. A férfi arany alkarvédője láttán a parancsok szeme elkeskenyedett. Ilyesmi holmit csak nagyon magas rangú katonák, tábornokok hordtak, de talán csak a fáraó engedhette meg magának, hogy aranyból készíttesse... Az alkarvédőhöz erősített ankh azonban semmiképpen sem egyszerű főtisztre utalt. Ahmoze zavart gyanakvását a díszes, ékkövekkel kirakott magas saru csak tovább fokozta.

A balzsamozómester ideges, megrettent arckifejezése elárulta: valami nincs rendben! A parancsnok keze tőre nyelére fonódott, tekintetét az ismeretlen férfira szegezte:

- Ki vagy, uram? - nézett Ahmoze határozottan a magas férfi szemébe.

Az ismeretlen az ajkára mutatott, majd megrázta a fejét. A balzsamozó szólalt meg helyette, hangjában remegett az idegesség:

- Ő itt Meri-Ra, aki messziről jött hozzánk, és egy rokonát keresi. Hallgatási fogadalmat tett, hogy amíg meg nem találja, addig nem ejt ki szót a száján.

- Igen? - vonta fel a szemöldökét Ahmoze. - Talán halott a rokona, hogy itt keresi? Miért nem a helyőrségben kérdezősködik, vagy a piacon, ahogy mindenki más tenné? Ó, persze, hiszen nem beszélhet! Mondd, mester, veled miként közölte mindezt? Mutogatással?

Mire idáig értek a beszélgetésben, a parancsnokot kísérő katona már dárdáját az idegenre szegezve parancsra várt.

Meri-Ra dühösen felmordult és félrelökte a fegyver hegyét. A katona rutinos mozdulattal rántotta arrébb a dárdát és sokezerszer gyakorolt mozdulattal döfött. A balzsamozó ijedten felkiáltott és hátrébb ugrott.

Ahmoze elszörnyedve figyelte, ahogy a fegyver bronzhegye zizzenő, koppanó hanggal megtorpan a levegőben, alig fél arasznyira az ismeretlen mellkasától. A katona döbbenten elejtette a dárdát és tétován a parancsnokára meredt.

- Ne! Várjatok! - tért magához a mester, majd Meri-Rához fordult. - Uram, meg kell nekik is mutatnod! Ő Ahmoze, a thébai helyőrség parancsnoka. Ő talán többet tud neked segíteni, mint én...

Az idegen eltűnődve körbepillantott. A folyó felől kisebb szamárkaraván közeledett, az állatok hátán gyolcsbálák, olajjal teli kancsók hintáztak. A hajtók csupán a kezükben lóbált vesszőket használták, egyik sem merte kiereszteni hangját, mint azt bárhol máshol tették volna. A holtak birodalmába nem illett a hangoskodás.

Meri-Ra a közeli alacsony épületre mutatott, majd meg sem várva a többieket, határozott léptekkel elindult. Ahmoze a férfi nyomába eredt. Katonáját a siratóhelyiség bejáratánál hagyta, azzal a szigorú utasítással, hogy senki nem léphet be. Az épület egyetlen, elmúlás-szagot árasztó helyiségében az idegen megtorpant, majd Ahmoze felé fordult, és ledobta magáról a fehér leplet.

A szoba félhomályában felizzó vörös szempár önkéntelen, elfúló nyöszörgést csalt a parancsok ajkára.

***

A Carlos gallárjába épített tolmácsegység gyorsan, pontosan lefordította a katonatiszt és Benipe között lezajlott beszélgetést. Magában elismeréssel adózott a cingár balzsamozómester ügyes hazugságának, ám belső vészjelzője teljes hangerőre kapcsolt a fejében, amikor a katona kérdezősködni kezdett.

„A fene megette azt a nyavalyás zsaruszimatodat!” - bosszankodott a katonatisztre Carlos, miközben a lebernyege rejtekében bekapcsolta a személyi energiapajzsát. „Ha párezer évvel később születsz, egész jó nyomozó lehetett volna belőled.”

A parancsnokot kísérő katona minden figyelmeztetés nélkül, villámgyorsan döfött. Ha a százados nem kapcsolja be időben a pajzsot... Így azonban megúszta egy karcolás nélkül.

„Jó lesz emlékezni: ezek a kis mitugrászok veszélyesen gyorsak a dárdáikkal!”

Benipe eléje ugrott, a saját testével védve Carlost az esetleges újabb támadásoktól. Carlos meglepetten vonta fel a szemöldökét, mert nem tudta mire vélni a férfi önfeláldozását. Talán abban reménykedett, ha ledöfik, Anubisz különleges bánásmódban részesíti majd, amiért a védelmére kelt? Nem tudta, de a balzsamozó addigra már hozzá intézte a szavait:

- Uram, meg kell nekik is mutatnod! Ő Ahmoze, a thébai helyőrség parancsnoka. Ő talán többet tud neked segíteni, mint én.

A rendőr gondolatai villámként cikáztak. Nem szívesen avatott volna be még több helyit a dologba, bár az inkognitójának már amúgy is búcsút mondhatott. Ám Benipének igaza volt: a helyi katonai parancsnok nagy segítség lehet a nyomozásban, ha szükséges, egy egész helyőrséget tud mozgósítani. Igaz, ha odáig fajulnának a dolgok, hogy a helyi hadsereget kell igénybe venni, Carlos már szinte biztosan magáénak tudhatja a történelem leghosszabb letöltendő börtönbüntetését.

„Egye fene! Legfeljebb ezt az Ahmozét is megfenyegetem az örök kárhozattal!”

Tudta jól, hogy nagyon veszélyes játékba kezdett. Viszont, ha már beavatja a katonát, mindenképpen a kíváncsi tekintetektől távol akarta a frászt hozni az egyiptomi tisztre. Találomra rábökött az egyik üresnek tűnő épületre.

Csak a parancsnok lépett be vele az egyszerű kőkamrába. Carlos figyelmét nem kerülte el, hogy a katona végig a tőre markolatán tartotta a kezét, és csupán akkor engedte el, amikor a nyomozó bekapcsolta az Anubisz álcát.

Ahmoze térdre rogyott az isten előtt.

- Uram, bocsáss meg!

Carlos kissé kényelmetlenül érezte magát, hogy akárkivel találkozik, az azonnal hasra vágja magát előtte. Ami azonban még inkább zavarta, hogy milyen könnyen hozzá lehet szokni a hatalom jólesően bizsergető érzéséhez.

- Megbocsájtom, mert nem tudhattad, de most talpra! Beszédem van veled.

A rendőr nézte a fürgén felpattanó katonát. A húszas évei végén járó, sportos testalkatú férfi értelmesen csillogó szeme inkább kíváncsiságot, semmint félelmet tükrözött. Carlos megköszörülte a torkát. A hang a holo-maszk aktiválásakor automatikusan életre kelt tolmácsegység rejtett hangszóróiból kisebbfajta mennydörgésként gördült végig a kőfalak között.

„A fene abba a hatásvadász programozóba! Ha alsónadrágot is gyártanának, a passzátszél süvöltene, amikor a viselője elfingja magát” - bosszankodott az időrendőr.

Ahmoze türelmesen várakozott, amíg Carlos összeszedte a gondolatait. Rezzenés nélkül végighallgatta a kínhalál ígéretét, ha bárkinek is szót ejt az istennel történt találkozásról.

- Számíthatsz rám, uram. Mit kívánsz tőlem?

A rendőr elmosolyodott a holografikus álca rejtekében: „Igazi katona! Na, ezzel a fickóval talán megyek majd valamire.”

- Hórusz, Wadjet és Básztet átlépte az emberi világ küszöbét. Fontos híreim vannak a számukra, meg kell őket találnom, és ebben kell a segítséged.

- Bocsáss meg, uram, de isteni erőd nem segítene többet, mint az én párezer harcosom?

„Pompás! Ez az, barátocskám, kötözködj csak, nincs még elég bajom!” - kezdett el izzadni Carlos a maszk alatt, de kivágta:

- Nem, mert ha jól sejtem, emberi alakot öltöttek. Ne feledd: istenekről van szó, akik el tudnak rejtőzni.

- Értem. Nos, én nem tudok egyetlen isten érkezéséről sem, márpedig az ilyen esemény híre hamar bejárná a birodalmat. Tudod, hogy melyik városba mentek?

„Aha! A kihallgatás megkezdődött!” - somolygott Carlos.

- Itt, Thébában látták őket utoljára.

- Mondd el, hogy néznek ki! Szólok a katonáimnak, tartsák nyitva a szemüket.

A rendőr rövid habozás után kézbe vette az ankh-ot. Magában már számolgatta, hogy egy ilyen fokú idő-bűncselekményért hány évig kell majd egy eldugott aszteroida bányamezőn sínylődnie, de nem látott egyszerűbb módot. Kénytelen volt hinni benne, hogy a katonatiszt tartja az adott szavát és persze a száját is.

- Tudok jobbat: megmutatom! Nézd! Íme Hórusz, emberi alakban.

A kombinált eszköz kékes fénnyel aktiválódott, majd a csepp alakú részből háromdimenziós fénykép emelkedett ki.

Ahmoze álmélkodva hajolt közelebb a lassan forgó képhez. Ő maga is meglepődött, de az eleinte érzett döbbenettel kevert rémülete lassan elmúlt. Az Anubiszból áradó erő biztonságérzettel, izgalommal töltötte el.

- Uram, ez a férfi... Olyan fehér a bőre, mint néhány messzi északon élő népnek.

- Igen, tudom. Remélem, hogy éppen ezért könnyen megtaláljuk. Megjegyezted? Ő Wadjet.

A parancsnok figyelmesen végignézte a képeket, majd bólintott.

- Értesítek minden alparancsnokot, ha kell, tűvé tesszük érte az egész környéket. Követet küldök a fáraóhoz, és a hadsereg.

- Nem! - dörrent Anubisz hangja. - Csendben, feltűnés nélkül kell őket megtalálnunk, mert félek, Széth keze van a dologban. Ha gonosz apám megneszeli a dolgot, ki tudja miféle borzalmat szabadít rá a városra, vagy akár egész Egyiptomra. Ekkora kockázatot nem vállalhatunk!

- Ahogy kívánod, uram - szeppent meg Ahmoze. - Akkor csak mi ketten leszünk a feladatra?

- Igen, azt hiszem. Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb.

- Értem. Mi a terved?

Carlos pontosan ettől a kérdéstől félt leginkább. Az ankh-ba épített szkenner csupán pár száz méteres hatósugárral rendelkezett, és hacsak nem akarják szinte szó szerint bebarangolni az egész várost, kénytelenek a hagyományos módszerhez folyamodni: kérdezősködni. Akármi is történt a Jenkins családdal, már több mint huszonnégy óra eltelt, és az idő ellenük dolgozott. Carlos terv helyett kérdéssel fordult Ahmozéhoz:

- Nem történt semmi szokatlan az elmúlt pár napban? Idegenek a városban, furcsa utazók.

- Nem kaptam jelentést ilyesmiről, de ma hajnalban történt egy furcsa haláleset. Az egyik templom előtt meggyilkoltak egy ismeretlen férfit. Éppen úton voltam, hogy beszéljek a balzsamozómesterrel, amikor találkoztunk.

- Hm! Rendben, lássuk azt a holttestet! - csapott le Carlos a halvány nyomra.

Ahmoze a bejárathoz ment, és kiszólt a katonának, hogy kerítsen pár rabszolgát, akik majd áthozzák a halott férfit.

Carlosnak már a nyelve hegyén volt, hogy van őneki lába, el tud gyalogolni a halottat rejtő épületig, de végül csak megcsóválta a fejét.

„Meg kell szoknom, hogy ez nem a modern kor. Aki megtehette, az parancsolt, aki meg nem, az engedelmeskedett.”

- Uram, Anubisz, kérdezhetek? - szólalt meg hirtelen Ahmoze.

- Az attól függ, mire vagy kíváncsi.

- A halál után, a lelkünk.

- Ne is mondd tovább! Erről nem beszélhetek halandóval. De mondd csak! Nem félsz tőlem?

A parancsnok halványan elmosolyodott, de tekintete komoly maradt.

- Bolond az az ember, aki nem tart az istenektől. És ugyancsak bolond az, aki nem tesz meg mindent, amit ti kértek. Félek, uram, de úgy hiszem, amíg a segítségedre vagyok, nem teszel a káromra.

- Bölcs vagy, ifjú Ahmoze - bólogatott Carlos, miközben igyekezett visszafojtani a vigyorgását.

Az épület előtt zaj támadt, két görnyedező, szinte teljesen meztelen alak bukkant fel a bejáratnál. Izzadt arcuk és sebesen kapkodó lélegzetük elárulta, hogy igencsak siethettek a halottszállítással. Óvatosan letették a testet a fal mellett emelt alacsony kőpadra, majd a velük együtt belépő Benipe kurta vakkantására hajlongva kiiszkoltak. A balzsamozómester habozva Carlosra pislogott, majd, hogy az isten nem foglalkozott vele, csendben a sarokba kuporodott.

A rendőr hümmögve vette szemügyre a hátán fekvő testet. Ismerősnek tűnt a férfi... Hirtelen ötlettől vezérelve leakasztotta az ankh-ot az alkarvédőjéről. Az eszköz kékes fénye láttán Ahmoze nyugtalanul megmozdult. Carlos csupán egy kézmozdulattal jelezte a tisztnek, maradjon nyugodtan. A szkenner memóriájából előkereste az eltűnt személyek adatait, és amikor a halott férfi háromdimenziós képe megjelent az ankh csepp alakú feje felett, a parancsnok felhördült.

- Ő az! Uram, Anubisz, amit látok, az a halott lelke - meredt Ahmoze a derengő, alig arasznyi alakra.

A rendőr felmordult. Esze ágában sem volt megmagyarázni, így inkább csak rábólintott.

- Igen, parancsnok, de most maradj csendben!

Igyekezett eltitkolni a megdöbbenését, mert a szkenner adatai szerint, Julio Guerrez hevert a kőpadon, egyike a Jenkins család biztonságáért felelős ügynököknek. Carlos homlokát ráncolva meredt az analízis eredményét listázó apró kivetítőre, majd megismételte az elemzést. Értetlenül bámulta a szkennert, nem akart hinni a szemének. Az ügynök halálát ismeretlen fegyver okozta. A gyilkos lövés energia-lenyomata nem egyezett egyetlen a jövőben ismert fegyverével sem. A nyomozó kikapcsolta a készüléket, tekintetét a halotton pihentetve töprengett.

„Ki a franc lövöldözik az ókorban energiapisztollyal?” - tette fel magának az aggasztó kérdést. „Jenkinsék, nem hozhattak át fegyvert a jövőből! Hacsak, az a rohadék Mungrow nem hazudott, és a testőreik valami szupertitkos fegyvert kaptak a küldetésre... De miért ölték meg? Kik tették? Hol van a Jenkins família?”

A hosszúra nyúló csendet a katonatiszt törte meg.

- Uram, minden rendben?

- Mit. Igen, persze! - eszmélt fel Carlos. - Mit tudsz erről a gyilkosságról?

Ahmoze vállat vont.

- Szinte semmit. Hajnalban, az egyik Khonsu templom közelében talált rá a halottra a járőr. Az éjjel szolgáló pap csupán szokatlan, felvillanó fényeket vélt látni, de nem ment ki a szentélyből, hogy utánajárjon a dolognak. A seb alapján azt mondanám, leszúrták egy izzó nyárssal. Megkérdeztünk pár embert a környéken, de senki sem ismeri ezt a férfit, senki sem látott semmit.

„Ahogy az már csak lenni szokott ilyenkor” - vágott fancsali képet a rendőr, majd hirtelen rájött, hogy az istenek aligha grimaszolnak, hát gyorsan ismét szobormerevre igazította az arcvonásait.

- Rendben. Most menjetek ki, útjára bocsájtom a halottat, és ezt nem kell nektek látni. Hacsak, nem akartok csatlakozni hozzá.

- Uram, a balzsamozással mi lesz? - tápászkodott fel Benipe a sarokban.

- Ne legyen rá gondod! Őt én veszem pártfogásba - legyintett Carlos.

A balzsamozómester savanyú ábrázattal pislogott a halott ékszereire, de ki mer ellentmondani Anubisznak.

Ahmoze és Benipe mélyen meghajolva kihátráltak. Az ajtó előtt őrködő katona kérdő tekintettel pillantott a tisztre.

- Térj vissza a posztodra, és senkinek egy szót sem! - szólt oda neki a parancsnok. A fegyveres tisztelgésre emelte a dárdáját, majd könnyű futással elindult a csendes épületek között.

- Azt hiszem, rám már nincs itt szükség - dünnyögte a balzsamozómester, azzal megfordult. Isten vagy sem, de ő bizony számított a halott aranynak tűnő nyakékére és karpereceire. Az ismeretlen férfi gyűrűi önmagukban is fedezték volna a balzsamozás teljes költségét, így senkinek sem tűnt volna fel, ha nyoma vész a többi ékszernek...

Az alacsony kőépület sarkán megtorpant. A hátsó falba vágott, alig ökölnyi széles ablakocskára esett a pillantása.

„Vajon mit csinálhat most Anubisz a testtel? Miért küldött ki minket?” Közelebb merészkedett a lőrésszerű ablaknyíláshoz. „Benipe, ne legyél ostoba! Ki tudja, mi történik veled, ha belesel!” - szólalt meg a józanabbik énje, de a kíváncsisága erősebb volt, mint a félelme. Bekukucskált és a látványtól kénytelen volt mindkét kezét a szájára tapasztani, hogy elfojtsa kitörni készülő rémült kiáltását.

Anubisz éppen a karjába kapta a halottat, majd a hátsó fal előtt lebegő, lilás fényben izzó átjáróhoz vitte. Benipe azt hitte, hogy az alvilág ura magával viszi a halottat. Ám Anubisz csupán lágyan behelyezte a halottat a fénykapuba, majd hátralépett. A test úgy olvadt bele a lilás vibrálásba, mint ahogy zsír olvad el a bronzedényben. Az egész folyamat csak pár szívdobbanásnyi ideig tartott, ám a mester úgy érezte, mintha már egy örökkévalóság óta állna az ablaknál, kővé dermedve. Csak akkor mozdult meg, amikor Anubisz lángjai kialudtak, és a halottak ura felé fordította a fejét.

Benipe biztosra vette, hogy az isten észrevette őt. Rémült nyögéssel ugrott el az ablaktól, majd reszketeg lábakkal futásnak eredt.

„Végem! Anubisz meglátott! Mindjárt utolér és a fülembe bömböl!”

Nem is figyelte, merre szalad, csak loholt. A katona mintha a földből ugrott volna elő, úgy termett a girhes férfi előtt.

- Hova, hova ilyen sietve mester? - hökkent meg a fegyveres.

- Engedj utamra, ha nem akarsz te is bajba kerülni!

- Nem úgy van az! Éppen téged kerestelek.

Kemény marok ragadta meg Benipe vállát. A balzsamozó csak ekkor ismerte fel a férfit: az a harcos volt, aki Ahmoze parancsnokot kísérte.

- Mit akarsz tőlem? Engedj el, te ostoba! - vergődött Benipe a szorításban.

- Mi történt? Beszélj, mit láttál?

- Hagyj békén! Hát nem érted, ha Anubisz itt talál, téged sem kímél! Eressz el!

- Anubisz? - nézett nagyot a harcos. - Ő lenne az a furcsa idegen?

- Nem beszélhetek! Megesküdtem, hogy hallgatok! Kérlek, hagyj elmenni! - fogta könyörgőre a dolgot a balzsamozómester.

- Igen? Akkor most miért menekülsz?

- Kilestem Anubiszt, amint. Ej, mindegy, nekem már végem.

A katona elengedte a reszkető férfi vállát, majd megcsóválta a fejét.

- Ha egy isten a halálodat akarja, akkor csak egyet tehetsz: imádkozol, hogy egy másik isten megszánjon és a te oldaladra álljon.

- Igen, de kihez fohászkodjak? Ki elég bátor, hogy a holtak urának dühét lecsillapítsa?

- Én tudok egyet...

- Mit tudsz te? Ostoba katona! - torkolta le a lassan magához térő mester a fegyverest.

- A dárdádhoz értesz, de az istenekhez semmi közöd!

- Tévedsz, de rendben, legyen, ahogy akarod. Viszont ne csodálkozz, ha a vacsorádat már a halott lelkekkel költöd el. Feltéve, ha bármit is kapsz majd a kínokon túl - kapta fel a fegyverét a katona.

- Megállj! Kiről beszélsz? Ki lenne az az isten? - ijedt meg Benipe.

- Széth, ki más - vigyorodott el komoran a harcos.

- Ó, nem! Nem, nem! A káosz ura még soha senkinek nem segített, csak fájdalmat és nyomorúságot hozott ránk, és.

- Ahogy mondtam: maradj magadnak, és várd a halálod - mordult dühösen a fegyveres.

- De. Széth-nek nincs szentélye Thébában! Hol imádkozzak hozzá?

- Ha tényleg az ő védelmébe akarod helyezni magad, gyere velem! Megmutatom.

Benipe habozva pislogott a lassan távolodó férfi alakjára, majd elkeseredetten utána kiáltott:

- Várj, jövök! Mutasd az utat!

A katona kivezette a Halottak Városából. A keszeg mester egyre gyanakvóbban forgatta a fejét, majd, amikor elhagyták az utolsó pálmaligetet is és lábuk már a sivatag homokját tapodta, megtorpant.

- Hova viszel engem? Talán éppen te fogod Anubisz haragját beteljesíteni rajtam? Megölsz a sivatagban, aztán elásol?

A harcos gúnyosan felnevetett.

- Ostoba vénember! Ezért bizony nem hoztalak volna ilyen messzire. Elvezettelek volna a folyóhoz, ott leszúrlak, a vízbe löklek és a többit a krokodilokra bízom. Gyere, ha élni akarsz!

Benipe bizonytalankodva követte a katonát. A forró homok könnyedén bejutott a sarujába, égette a lábát, és hamarosan már csak sántikált. A nap még messze járt a horizonttól, a felhőtlen égről bőszen szórta rájuk áldó és mégis gyilkos sugarait.

- Pihenjünk! Nem bírom tovább. - lihegte.

- Nem szükséges, megérkeztünk - pillantott körbe a fegyveres.

A balzsamozómester akárhogy meregette a szemét, csupán sárgásfehér dűnéket látott mindenfelé.

- Az istenekre, te játszol velem?

A katona azonban nem figyelt már rá. Dárdájával a homokot döfködve keresett valamit, majd egyszer csak a fegyver tompán koppant valamin. Háromszor koppant a dárda nyele:

- Sesupti vagyok, híreket hozok! - kiáltott a harcos a sivatagba.

„Ez bolond! Megbuggyant a hőségtől!” - gondolta Benipe elrémülve.

Ám a következő pillanatban ijedten ugrott hátra. Ha a katona nem kapja el, legurul a homokbuckáról.

A semmiből legalább két öl széles és ugyanolyan magas fémfal termett előttük. A fal peremén zöldes fények ragyogtak. A felcsattanó, idegenes akcentusú hangra Benipe kis híján összeesett.

- Beszélj!

A katona leborult az ezüstösen csillogó fémfal előtt, magával rántva az amúgy is rogyadozó mestert.

- Uram, ez az ember látta, hogy a fiad, Anubisz emberi formát öltve megérkezett közénk. Ő beszélt is vele.

- Még egy isten? - zendült a hang a semmiből. - Biztos vagy benne, hogy a társad nem hazudik?

- Igen, uram. Tanúsíthatom, hogy igazat mond, mert a dárdám nem volt képes sebet ejteni rajta.

- Várjatok!

A balzsamozómester agyában egymást kergették a gondolatok, majd a harcosra villant a tekintete.

- Hát ezért nem rohantál el, amikor a fegyvered lepattant Anubiszról! Te már tudtad, hogy kivel van dolgod!

- Csak annyit sejtettem, hogy egy isten. Széth megjósolta, hogy valaki közülük fel fog bukkanni Hórusz, Wadjet és Básztet után kutatva.

- Miért nem mondtad meg a parancsnokodnak?

A katona dühösen köpött a homokra.

- Hogy kinek? Az a kis taknyos Ahmoze nekem nem parancsnokom! Túl fiatal, túl tapasztalatlan, és ha nem Nebet, a kormányzó szolgája és a királynő bizalmasa lenne az ágyasa, még kétszázötven katonának sem parancsolna, nemhogy egy egész helyőrségnek!

A fémfal felől erősödő zümmögés vágta ketté a harcos dühös szóáradatát. Ismét felzúgott az erős hang:

- Küldd be azt a férfit! Személyesen beszélek vele!

Benipe szűkölve meredt a sivító-sziszegő hanggal szétnyíló fémlemezre.

- Hova hoztál te engem?

- Eredj, ne várakoztasd Széth-et, különben ő maga fog téged Anubisz birodalmába juttatni! - taszított a katona nagyot a mesteren.

A balzsamozó halálfélelemmel telve botladozott előre. A nyitott falszakasz mögött félhomály uralkodott, csupán apró, villódzó fények törték meg a majdhogynem teljes sötétséget. Egy jókora kamra vonalait vélte felfedezni, de mire jobban megnézhette volna magának, két megtermett alak lépett közelebb hozzá. A hosszú köpenyek csuklyája alól izzózöld szemek ragyogtak Benipére. A férfi döbbenten bámulta a felé közeledő alakok arcát, de azok valamiféle maszkot viseltek. A kintről beeső napfény idebent mintha erejét vesztette volna, és csak halvány derengésben sejtette a formákat.

„Hát persze! Széth nem kedveli a fényt, a világosságot!” - jutott a mester eszébe.

A közelebb álló alak elkapta a keszeg férfi karját, mire a mester önkéntelenül felsikoltott. Menekült volna, de a karját markoló fekete, karmos kéz, melynek mindössze négy ujja volt, bilincsnél erősebben tartotta.

- Kik vagytok? Mik vagytok ti? - tört ki a balzsamozóból a reszkető kérdés.

A behemót alakok öblös gurgulázó hangot hallattak. A balzsamozó hátán végigfutott a hideg, mert ilyen félelmetes, idegen nevetést még életében nem hallott.

- Széth szolgái vagyunk, ember. Most velünk jössz, és elmondod az urunknak, hogy miféle isten érkezett már megint.

Benipe és az őrei mögött sziszegve, hangos döndüléssel becsapódott a fal, és a balzsamozómester úgy érezte: most zárták rá a saját sírboltja ajtaját.

***

Második fejezet

A Helios nehézfelderítő cirkáló békésen lebegett a semmiben. A közelben ragyogó kék óriásnap éles árnyékokat rajzolt az űrhajó burkolatára.

Jenna Harris álmosan pislogott a kivetítőn futó számsorokra. A számítógépnek csupán pár percre volt szüksége, hogy a hajtóművektől kezdve a fegyverrendszeren át a navigációig mindent leellenőrizzen, de a fiatal kommunikációs tiszt úgy érezte, a program soha nem végez.