AMTAK E-KÖNYVEK

Rejtő Jenő

Az elátkozott part

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-69-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Az elátkozott part

Tartalom

Az elátkozott part

Első fejezet

Néhány szó egy nadrágról, egy asztalkendőről, magamról és más kétes egyénekről

Második fejezet

Tuskó Hopkins nadrághoz jut, és ez még rosszabb. Kvasztics tanár úr elsősegélyt nyújt, de ez több óra előkészületet igényel. Közben a halott elmegy

Harmadik fejezet

Munka után édes a menekülés

Negyedik fejezet

Feltűnik egy tetem, aránylag jó színben

Ötödik fejezet

Összeesküszünk

Hatodik fejezet

Elindul a lavina

Hetedik fejezet

Belekerülök a magasabb diplomáciába

Nyolcadik fejezet

Ott kezdődik az egész baj, hogy nő van a dologban

Kilencedik fejezet

Minden összebogozódik

Tizedik fejezet

A Szuronyhenger elindul

Tizenegyedik fejezet

A döntő küzdelem előtt

Tizenkettedik fejezet

A térkép megszólal

Tizenharmadik fejezet

Egy elfelejtett szó következménye

Tizennegyedik fejezet

Még egy őrült is tévedhet

Tizenötödik fejezet

Ahogy remekíróim mondják: Epilógus

Első fejezet

Néhány szó egy nadrágról, egy asztalkendőről, magamról és más kétes egyénekről

1.

A Török Szultán már két napja nem ment ki az utcára, mert valaki ellopta a nadrágját. Ezt a ruhadarabot nehéz nélkülözni, ha valaki sétálni megy.

Mi a tanulság ebből?

Nem tudom.

De egészen bizonyos, hogy az ügy mögött tanulságos következtetések húzódnak meg.

Mert ha a Török Szultán nadrágját nem lopják el, vagy ha Tuskó Hopkins jobban ügyel a saját ruházatára, akkor néhány ember, sőt egy kis birodalom sorsa is másképpen alakul. Ilyen rejtélyek húzódnak meg olykor egy nadrág hátterében.

2.

Ezek után elsősorban néhány szót magamról, e regény szerény hőséről.

Jámbor ember vagyok, talán azért, mert anyai ágon egy nagybátyám kántor volt, és már kora ifjúságomban magamba szívtam a jó erkölcs törvényeinek tiszteletét. Ezért csak a legritkább esetben szánom rá magamat arra, hogy Márta napján lopjak. Mártának hívták az anyámat, és ez a nap nagy tiszteletben áll előttem. Ne csodálják maradi erkölcsi felfogásomat; de tapasztalataim a napnál világosabban igazolták, hogy bizonyos elvek és hagyományok tisztelete nélkül nehéz és göröngyös minden útja az életünknek, míg ha képesek vagyunk eszményeinkért és elveinkért lemondásra, úgy a göröngyös út is simán járható.

Mindezt azért tudom ilyen okosan, művészi egyszerűséggel, de mégis megkapóan leírni, mert magam is kántornak készültem gyermekkoromban.

Hogy mégsem így lett, azt hőn szeretett atyám rábeszélőképessége okozta. Ő ugyan egyszerű halászmester volt, de azt kérte tőlem, hogy matróz legyek, mint az apja, nagyapja és valamennyi őse, beleértve a dédapját is. Lefestette előttem a hajósélet szépségeit, a tengerész kiváltságos helyzetét a polgárok között, és megemlítette Lord Nelsont, aki annak idején dédapám bátorságára hivatkozva ellenezte, hogy az öreget karóba húzzák. Atyám szelíd rábeszélése azonban hatástalan maradt volna, ha utolsó okfejtései során nem ver egy fél árboccal addig, amíg meghajolva érveinek súlya előtt, beálltam hajósinasnak.

De a vágy, hogy hirdetője legyek a békének és az emberszeretetnek, ma is úgy él bennem, mint ifjú gyermekkoromban, amikor az életről még mit sem tudtam, kispajtásaimmal játszadoztam, és hőn szeretett atyámat eltámogattam a mentőállomásra, ha győzött felette a kocsmai söpredék túlereje...

Olvasottságomat anyai ágon szereztem. A Genovéva című megható történet volt az első könyv, amelyhez hozzájutottam, és az évek során többször is elolvastam. Később a kezembe került a Gil Blas című munka, és a Sing-Singben tízszer is átfutottam „ Lohengrin, a Hattyúlovag” históriáját. Ez a mélyenszántó történet végképpen átformálta a gondolkozásomat, midőn megértettem a mű örök, emberi tanulságát: hiába titkolod múltadat; a nő előbb-utóbb rájön, és te röpülsz, mint egy hattyú.

Mily bölcs és mélyenszántó gondolat.

Szerzetesi hajlandóságomnak tudom be, hogy mindig szívesen elmélkedem egy cella magányában, és csak aki már készített papírzacskót, az tudja, hogy e művelet mennyire alkalmas az elmélyülésre.

Így lettem vándor, aki a megértés, a béke és szeretet elvét hirdeti. Van néhány parancsolatom, amelyeket minden körülmények között megtartok.

1. Kerüld a civódást és a nyers erőszakot.

2. Kerüld a kötekedő embert.

3. Igyekezz szelíd rábeszéléssel hatni felebarátaidra.

4. Ne hivatkozz mentő tanúkra, mert mit érsz vele, ha ismerőseidet bezárják?

5. Ne tégy hamis esküt, csak ha muszáj.

6. Kerüld a részeg embert, hogy téged se molesztáljanak hasonló állapotban.

7. Ne légy hiú és beképzelt, hogy különb és okosabb légy, mint embertársaid.

8. Vasárnap ne lopj, ne csalj, ne verj meg senkit, mert hat nap mindenre elegendő...

Ennyit magamról, jellememről, múltamról, törvényeimről és érdekes egyéniségemről.

3.

Anyám neve napja volt minden baj okozója. A festői Oranban vesztegeltem éppen, állás nélkül, durva lelkű kapitányom miatt, ugyanis a Pokróc nevű háromárbocoson teljesítettem szolgálatot mint másod-alkoholcsempész. Istentelen, erőszakos fráter volt a kapitány, nagy testi erejével sűrűn visszaélt, lelketlenül ütött, és nem nézte hová. Valami csekélység miatt megrohant az a barom, beverte az orromat, és fejbe ütött egy léccel. Mert szívtelensége, ha kínt okozhatott, nem ismert határt. Csak nehezen sikerült elkerülnöm a további brutalizálást. Közben a fél szemére világtalan lett. De a bordáihoz nem nyúltam. Azok akkor törtek be, amikor a csigalépcsőn legurult a fenékbe. Erről én nem tehettem. Rendes hajón a lépcsőnyílásokat csapóajtóval fedik.

A civódás után nem maradhattam tovább szolgálatában, és ott álltam a kies Oran festői éhségében, fillér nélkül. Egy matróz. Írásaim sem voltak. Régi ellenségem, a bürokrácia megfosztott ettől a fontos matrózkelléktől.

Szerencsére néhány üzlettársam és barátom éppen szabadlábon időzött a városban, és mint nagy tisztelői az antik műveltségnek, egy karthágói eredetű ciszternában laktak a kültelkek mögött. Tuskó Hopkinstól tudtam meg ezt, miután találkoztunk egy ismerős orgazdánál. Tuskó Hopkins tömzsi volt, de nem kövér, és egy nézeteltérés alkalmával valamivel az arcába vágtak, hogy az orra apró lett, és egészen vörös. A hangja recsegett, mintha egy századot vezényelne állandóan, keménykalapját a tarkójára tolta, egészen apró szivarokat szívott, bizonyára másodkézből, és rendkívül csámpás volt.

Ő vett előbb észre, az utca emberáradatában, amint ott mentem előtte.

Barátságosan a vállamra veregetett, majd felsegített és leporolt.

- Szervusz, Csülök!

- Tuskó! - Kiáltottam örömmel. - Téged az ég küldött. Nincs lakásom, és mindössze tíz frankot kaptam a kapitány viharkabátjáért.

- Nem tesz semmit fiam! Nem tesz semmit, fel a fejjel - mondta, mert mindig bizakodott, hangosan és szélesen. - Nincs semmi baj!

- Számíthatok rád?

- Hülye vagy? Barátok között ez nem kérdés.

- Szóval?

- Elisszuk a tíz frankodat, azután majd csak lesz valahogy. Gyere!

Ilyen ember volt. Hűséges barát, és ízig-vérig áldozatkész. Amellett úr. Sohasem állt be matróznak, könnyen szórta a pénzt, és nagy tisztelője volt a nőknek. Foglalkozására nézve mint magánzó járta a világot, amióta egy túlbuzgó főfelügyelő kiterjedt levelezést folytatott múltját illetően a szélrózsa minden hatóságával.

Elittuk a tíz frankot, és távozóban voltunk.

- Ne törődj semmivel - mondta Hopkins, miután a csapos nem engedte belépni a jégszekrénybe, és útba igazított bennünket az ajtó irányába. - Nálam laksz, és rövidesen hozzáfogunk valamihez.

- Te! A tíz frankból elfelejtettünk enni.

- Oda se neki, pajtás, amíg engem látsz. Ide vigyázz! Elmegyünk a Török Szultánhoz, és eszünk.

A Török Szultánról e mű elején említettem már, hogy két napja nem volt az utcán, mert ellopták a nadrágját. Ezt a körülményt fordította Tuskó a hasznunkra. A Török Szultán, akit nagy orra és hosszú karjai miatt neveztek így, félig holtan feküdt szobájában, egy uszályhajón. Az uszályt szárazdokkba fogják vontatni, de hogy addig lécenként ne lopják el, a Török Szultánt alkalmazták őrzőnek, lakás és utólag fizetendő kétszáz frankért. De két hét előtt olyan részeg volt, hogy amíg aludt, addig ellopták a nadrágját, és azóta csak éjszaka mutatkozik a városban egy tarka asztalterítőbe burkolódzva, mint Harun Al Rasid, a kalifa.

A Török Szultánnak Tuskó Hopkins a következő ajánlatot tette: hajlandó rendelkezésére bocsátani a saját nadrágját, a géperejű járművek díjszabását véve alapul, óránként egy frank 45 fillérért vagy átalány árban, a délután tartamára 7 frankért és vacsoráért, két személy számára.

A halódó rágyújtott egy cigarettára.

- Drága - mondta. - Négy frankot kaphatsz, de csak úgy, ha az ingedet is ideadod.

Ne beszéljünk Tuskó ingéről. A Török Szultán kérését csak az teszi érthetővé, hogy neki semmilyen inge sem volt.

- Nyolc frankért az inget is kölcsönadom. Ha nem, hát nem.

Néhány feltűnően durva becsületsértés után megegyeztek utólag fizetendő hat frank negyvenben. Tuskó odaadta a nadrágot és majdnem a teljes inget. Az egyik ujjat, amelyik lejárt, a kabátzsebébe tette. A nadrág csodálatosan bő volt, és rendkívül rövid.

A Török Szultán elsietett.

Ez után türelmesen leültünk az uszály fedélzetén. Tuskó, mint valami törzsfőnök, az asztalterítőbe burkolódzott, és várakoztunk.

- Biztos vagy benne, hogy Török Szultán visszajön? - kérdeztem.

- Mérget vehetsz rá.

- Olyan becsületes?

- Nem hinném... - felelte tűnődve. - De mégis vissza fog jönni. Lakása van itt, és egy szoba kényelmesebb viselet mint egy nadrág.

Szomorú dolog, hogy néha még az olyan okos emberek is tévednek mint Tuskó Hopkins. Az orani kikötő lármája felett lassan bealkonyult. És a Szultán nem tért vissza. Tuskó utálattal nézte a testére omló abroszt. Egy gondterhelt asztal benyomását keltette az emberben.

- Csak nem történt valami baj vele? - morfondírozott.

- Hm... ha megpróbált pénzt szerezni és rajtakapták, akkor az is lehet, hogy már ül...

- Az én nadrágomon! - kiáltotta a barátom keserűen.

Rövidesen csillagos díszt váltott az elsötétülő ég, megjelent a hold és egy szuronyos őrjárat.

- Nem jön a gazember.

- Talán még jön.

- Á! Ez a pimasz feladta az állandó lakását. Nem a nadrág az, ami fáj. A ruhatárát valahogy csak felfrissíti az ember, de a becsület... A Török Szultán ellopja az én nadrágomat. Sok gazemberrel érintkezem, te is jó barátom vagy, de még egymást nem csaptuk be... Ez szomorú dolog.

- Most mi a teendő? - kérdeztem Tuskót.

- Semmi baj, öregem - felelte a barátom. És úgy ült ott, mint aki egy indián főnök és egy konyhaasztal különös kereszteződéséből származik. - Végre is az élet halad tovább a maga útján, és nem fogok megöregedni ebben az abroszban. Odahaza a vízgyűjtő ciszternában laknak ősbérlő barátaim. Te elmész hozzájuk, és hozol egy nadrágot.

- De az is lehet, hogy jön még a Szultán...

- Az nem. Egy nadrág és egy jó barát örökre elveszett számomra. A nadrágért kár. Alig hétéves még. Na mindegy. Nem a ruha teszi az embert. Beérem majd egy rosszabbal is.

Ha látták volna valaha Tuskó Hopkins nadrágját, akkor most kalapot emelnének az ember igénytelensége előtt.

- De... ha kölcsönadnád a nadrágodat - mondta Hopkins -, én félórán belül szereznék ruhát.

Nem lelkesedtem az ötleten.

- Nézd... szeretném, ha megmaradna a barátom is és a nadrágom is...

- Szóval kételkedsz a becsületemben? - szólt metsző, hűvös gúnnyal. - És ezt éppen te teszed, akivel együtt töltöttünk két évet a Sing-Singben? Akivel megosztottuk a rabság keserű kenyerét.

Nagyon meghatottak a szavai, mert valóban úgy volt, ahogy mondta.

- Tuskó, a szívem vérzik, de nem ülök be helyetted mezítelenül az abroszba...

Dobogás hallatszott a felüljáró pallón. Egy mezítlábas suhanc érkezett levéllel.

- Egy őrült adta ide - mondta. - Mindenki őt nézte az utcán, mert egy elefántbőrbe bújt térdig... sok rendőr oszlatta a népet mögötte...

Az elmondottakból ráismertem a Török Szultánra, Tuskó nadrágjában.

- Mit üzent?

- Mondta, hogy jöjjek vele egy ruhásboltba, ott becserélte a nadrágot egy vörös, mohamedán bugyogóra.

Tuskó felhördült.

- Mi?!

- Igen. Becserélte. Mondta, hogy ráfizet, de amikor rajta volt a bugyogó, akkor nagy verést ígért a ruhásnak, és nem adott pénzt... Azután ezt írta, és mondta, hogy hozzam el, majd kapok itt öt frankot és pálinkát...

A fiú lerugdosását sebtiben elintéztük, azután feltéptük a levelet.

Ezt írta a Török Szultán:

"Kedves fijjug!

Sajnos eelőre nem. Látthatójan becsappptallak. kicsinyt. Udjanis puccolllni kell a halyóról. Mert a dullajdonnosog azzz éjjjel. A halyó fennnégbee! egy naggy? ládátt hosztak? Amikorrr. Ell akartam lopnikésőbb mer ők. Elmenteg. akkor észrevetttemm: hogy. A ládábann etj hulllla van. Esz igen rosz jel. Menneküljetekk! el Ti is. A rendtőrség miattt. Szívből sajjnálom. És kivallló Tiz tellettel Negtek.

A törrökk."

Kutya egy helyzet. Halott van a fenékben.

- Rohanj - mondta Tuskó. - Ha egy óra múlva nem jössz, akkor vízbe ugrom, és soha többé nem tudok partra úszni, nadrág nélkül.

A Török Szultán eljárása sok tekintetben érthető volt, tekintve kétségbeesett helyzetét, de mégis gazság tőle, itt hagyni bennünket egy halottal.

- Megyek...

- Végig az Avenue Marechal Joffre-on, ott már bármelyik sárhányón eljutsz a temetőhöz vezető műútra. Azon túl vannak a ciszternák.

- Rendben van.

- A posta mögött lophatsz esetleg egy autót, úgy gyorsabb.

Felháborodással utasítottam vissza:

- Ma? Márta napján?

- Ja igaz. Te hibbant vagy... Szóval mindegy, csak siess.

Rohantam.

Második fejezet

Tuskó Hopkins nadrághoz jut, és ez még rosszabb. Kvasztics tanár úr
elsősegélyt nyújt, de ez több óra előkészületet igényel. Közben a halott elmegy

1.

A temető mögötti ciszternák között rövid idő alatt megtaláltam barátaim lakását.

Az ősbérlők éppen otthon tartózkodtak. Senki Alfonz lakott itt két állandó jellegű tettestársával.

Senki Alfonzról csak annyit, hogy a világ valamennyi államából örök időkre kiutasították, és így már régóta csak a legnagyobb titokban tartózkodhatott a földön. Főként éjszaka. Tuskó szerint dán volt, egy guatemalai méregkeverő esküdött rá, hogy spanyol, ő maga büszkén vallotta, hogy "szülőföld nélküli", mert egy bennszülött kenuban jött a világra Colombo közelében, és szüleitől valamennyi környező állam megtagadta a gyermek anyakönyvezését.

Egy örmény gőzösön keresztelték, de ez az állam időközben megszűnt. Rendőrségi szakértők szerint közigazgatási úton egy másik bolygóra kellene továbbítani.

Csinos, kissé nőiesen karcsú fiú volt. Rendkívül választékos modorú, előkelő és igen művelt.

De kevesen használták úgy a kést, mint ő, és néhány év előtt egy horogütése következtében a port-szuezi pénzügyőrök káplára évekig rángatta a vállát úgy, hogy értekezést írtak róla egy orvosi szaklapban.

Senki Alfonz két állandó jellegű tettestársa otthonosan berendezték a ciszternát. Egy vándorcirkusz bejárója elől, kevés költséggel, de fáradságot nem kímélve, beszerezték a függönyt, és ezzel leterítették a hideg követ. Egy teherautó alvázán háltak mindhárman.

- Mi újság Csülök?

- Tuskó Hopkins nagyon vár benneteket egy uszályon talpig abroszban.

Elmondtam nekik szomorú históriánkat. Senki Alfonz halkan szitkozódott. A két állandó jellegű tettestárs hangosan káromkodott. A Török Szultán még megjárhatja ha ezekkel találkozik.

- Adjatok gyorsan egy ruhát - sürgettem őket.

- Hogy a fenébe? Talán filmszínészeknek nézel bennünket? Kinek van itt két ruhája?

- De hát az sem lehet, hogy Hopkins megöregedjen ott az asztalterítőben!

- Azt nem is akarjuk. Majd kérünk valakitől egy ruhát.

- Gyerekek! - figyelmeztettem őket. - Csak egyenes úton szerezzünk ruhát, ma anyám névnapja van.

- Jó! Majd leitatunk valakit - mondta az egyik állandó jellegű tettestárs, de a másik azt mondta, hogy olcsóbb, ha leütjük az illetőt.

Ebben maradtak.

Szerencsére az útburkoló munkások kunyhójában minden erőszak nélkül szerezhettünk egy olajos lyukas köpenyt. Pillanatnyilag jó lesz.

Siettünk az uszályhoz. Késő este volt már. Tizenegyre járt. A csendes éjszakában alig ődöngött valaki.

- Melyik az? - kérdezte Alfonz a hajókra mutatva.

- Az ott a sötétben... A szénrakodó mögött.

- Ti ideálltok őrködni - rendelkezett két állandó jellegű tettestársával. - Ha baj van, jelt adtok. Te gyere, mutasd az utat.

Éles füttyel adtunk jelt, amikor felértünk. Csend...

Elaludt talán, elkeseredésében és abroszában?

Arra a helyre értünk, ahol együtt várakoztam Hoppkinssal. Csak az abrosz hevert, odavetve, a földön.

- Valószínű, hogy elment, mert egyetlen mezét itt hagyta. És nem az az ember, aki ruha nélkül útnak indul egy nagyvárosban.

- Ez igaz, Hopkins ad a látszatra. Azért megyünk le a fenékbe. Talán jobb takarót talált és elaludt lent.

Rövid tapogatódzás után megtaláltuk a lépcsőlejárót. Sós hal szaga áramlott felénk. Senki Alfonz lámpája megvilágította az uszályfenék korhadó deszkabordáit.

- Ott áll az utazóláda - mondtam. - Abban állítólag egy halott van.

- Na és?

- Mit lehet tudni, hogy nincs-e valami a halottnál?

- Kizárt dolog, hogy bármi is legyen nála.

- Miért?

- Mert ahogy te elmentél, a Tuskó nyomban lesietett a fenékbe, és utánanézett a halottnak. Ha ruhában tették ide a néhait, akkor Hopkins felöltözve távozott.

- Mégsem valószínű - jegyeztem meg.

- Miért?

- Mert ha ruhában van a kiirtott egyén, akkor a Török Szultán nem várt volna bennünket az asztalterítőben.

- Ez is igaz.

- Azért nézzük csak meg.

Lebotorkáltunk. Alfonz felkattintotta a zseblámpáját. Én elővettem a feszítővasamat, de felesleges előkészület volt. A fedél szépen nyílt, nem zárta le senki.

Alfonz odavilágított a nyitott ládára, azután felkiáltott, és kiejtette a lámpát.

Én úgy éreztem, hogy elveszítem az eszemet...

Tuskó Hopkins feküdt a ládában!

Holtan!

- Carramba!

Senki Alfonz káromkodott. Nagy felindulásait halk átkokkal vezette le, de téved, aki azt hiszi, hogy ebből következtetni lehetett származására. Ritkán káromkodott kétszer ugyanazon a nyelven. A világ minden nemzetisége magáénak vallhatta volna káromkodásai alapján. De ez csak példa. Nem folyt ilyen vetélkedés érte.

- Te - suttogta. - Csülök!... Mit... szólsz?

Nem tudtam szólni. Csak álltam. Istenem... szegény... Tuskó, a kitűnő, víg cimbora...

Alfonz ismét odavilágított. A halottról levették a ruhát. Tele volt vérrel, de nem látszott rajta sérülés, csak amikor megfordítottuk, akkor derült ki, hogy a tarkóján lövés érte.

- Megtudjuk, hogy ki volt - mondtam.

- Úgy van...

- És visszafizetjük Hopkins helyett a tartozást.

- Sőt... még a törvényes kamatokat is hozzácsapjuk...

Nagyon szomorúan álltunk ott. Kevés az olyan igazi, vidám, jó cimbora ezen a földön, mint amilyen Tuskó Hopkins volt.

- Most... először tisztességesen, matróz módra eltemetjük szegényt.

- Csend! - mondta Alfonz, és megfogta a karomat.

Valami moccant, de nem úgy, mint amikor patkány ugrik le a deszkára.

- A lámpát...

Alfonz odavilágított a sarokba, és...

Két ugrás... Egy árny rohan a lépcsőn.

Utána.

Alfonz felbukik, mert egyszerre ugrunk. Vaksötét. A fokok döngenek, de mielőtt a menekülő elérné a fedélzet csapóajtóját, elkapok egy bokát, a visszazuhanó magával ránt, együtt gurulunk, de elkapom közben a nyakát és ahogy leérünk, vaktában kapja az első ökölcsapást, hogy belereccsen a feje.

Jámbor ember vagyok, de a balkezes egyeneseim már tekintélyes rablók között is szóbeszéd tárgyát képezték olykor.

- A lámpát! - Lihegtem.

Felcsap a fény.

Megdöbbenésünk még nagyobb volt, mint az imént.

Vérző, repedt bőrű arccal, félig aléltan, a Török Szultán ült a földön.

Vörös bugyogóban!

2.

- Most persze megöltök? - kérdezte a Szultán.

- Az biztos - hagytam rá, mivel nem szeretek senkit megtéveszteni.

- De az is lehet - tűnődött Alfonz -, hogy előbb itt-ott levágunk belőled valamit. Fület, orrot meg hasonlókat, mert egyszerű meghalás itt alig jelent büntetést.

A Török rágyújtott egy cigarettára.

- Ez így van - mondta csendben, pedig izgága, verekedő ember volt... - A ti helyetekben én sem tennék mást.

- Idehallgass, Török Szultán - mondta Senki Alfonz. - Aki a cimboráját levetkőzteti, később visszajön és megöli, azt én megvetendőbbnek tartom a kannibálnál.

És leköpte. Aztán kirúgta a kezéből a cigarettát.

- Így is jó - mondta a Szultán, és nem dohányzott. Különös, hogy a nagyhangú, senkitől sem félő Török tűrt mindent egykedvűen.

- Mielőtt megölünk, csak arra felelj, hogy miért ölted meg Tuskót?... Utáltad?

- Úgysem hiszitek, ha az igazat mondom.

- Mondd!

- Nem öltem meg!

Belerúgtam, hogy hanyatt esett.

- Te gyáva, piszok orgyilkos!

Feltápászkodott és folytatta:

- Ezért nem mondtam. Tudtam, hogy úgysem hiszitek. Én sem hinném. De hogy olyan gyáva lennék azt eddig nem tapasztalhattátok.

Ez igaz volt.

Buta egy helyzet.

- Hát mondd el úgy az esetet, ahogy szerinted igaz.

És mondta:

- Hoztam Tuskónak ruhát, mert megbántam közben, hogy így itt maradt. Nem találtam szegényt a fedélzeten. Gondoltam, lejött ide a halottat nézni. Lejöttem én is. Így találtam a ládában, ahogy ti. Menekülni már nem volt időm. Már jöttetek. Így volt.

- Hol a ruha, amit hoztál? - mondta Senki Alfonz.

A Szultán felállt, egy sarokba ment, és ruhadarabokat mutatott.

- Az katonaruha! - kiáltotta Senki, mert ő látott a sötétben, ahova nem ért el a lámpa fénye.

- Az. De más nem volt. Miért hoztam volna, ha azért jöttem, hogy megöljem? - És rágyújtott.

Fene tudja! Nehéz elhinni róla, hogy lelőtte Tuskó Hopkinst. Orgyilkosok nem dohányoznak ilyen higgadtan a halál árnyékában, Senki Alfonztól nem remélhetett irgalmat, és meg kell mondanom, hogy jámborságom dacára jogos felháborodásomat eddig még nem sokan élték túl.

Ez a Senki Alfonz is kissé határozatlan lett.

- Be kéne bizonyítani, amit mondasz - felelte rövid habozás után Alfonz, és a lámpát egy ládára állította -, mert így attól tartok, hogy mégiscsak megölünk.

A Szultán elpöckölte a cigarettáját, hogy nagy ívben bukfencezett messzire a parázs. Azután vállat vont:

- Én köpök rátok.

Ilyen fiú volt. Horgas orrú és őszes. Irdatlan hosszú, sovány karokkal, nagy, görbe orral, és hideg halszemei megvető szemtelenséggel néztek a világba. Nem tehetek róla, nekem az ilyen ember tetszik és nehezen ölöm meg.

- Mit vagy úgy fenn, hé! - kiáltott rá Senki Alfonz.

- Te... - mondtam -, az ördög vigyen el engem, ha a Török lelőtte Tuskót.

- Én is azt hiszem, hogy nem ölte meg. De ha tévedünk?

- Mit csináltál te itt lenn, amikor jöttünk? - kérdeztem.

- Elhatároztam, hogy megbosszulom Hopkinst, és kinyomoztam itt valakit.

- És kit nyomoztál ki?

- A gyilkost.

- Te tudod, hogy ki a gyilkos? - kérdezte Senki.

- Tudom.

- Kicsoda?

- Azt nem mondhatom meg.

- És ha megfojtalak? - érdeklődött a barátom.

- Akkor pláne nem mondom meg. Ti csak azért nyúlhattok hozzám mert megöltem Tuskót. Ha ezt nem tettem, akkor semmi közötök hozzám. A titkaimat csak spicli kutathatja ki vallatással.

Ebben sok igazság volt.

- Rendben van - mondtam. - Én hiszek neked.

- Én is - bólintott Senki Alfonz.

- Tehát nem vagyok itten fogoly? - kérdezte a Szultán.

- Nem vagy.

- Akkor - fordult Alfonzhoz - minek rúgtál fejbe az imént?

És hosszú karja kilendült, és úgy csapott bele barátom arcába, hogy minden valamirevaló ember félholtan bukott volna le. De Senki máris felelt egy horogütéssel.

Borzalmas verekedés kezdődött. Szerintem Senki Alfonz könnyen győzött volna, mert ez az ember, azt hiszem, a legkülönb volt mindazok között, akikkel világ körüli utam során találkoztam, de a Törököt nem akarta végleg "kikészíteni". Felborultak. Egymás után puffant négy kemény ököl sűrű csapkodása.

Nem zavartam őket. Ez magánügy.

Urak dolga.

Néhai barátomat néztem. A ládában. Lehunyt szemmel... Szegény Hopkins... Milyen békés, csendes az arca...

Mi ez?!

Világosan láttam, hogy egy vonása megrándul. Az orra mellett.

Uramatyám! Hiszen... meg sem néztük, hogy él-e?

- Megállj! - ordítottam a két verekedőre, és serényen félrerugdaltam Senkit, aki két fülénél fogva verte Török fejét a padlóhoz.

- Gyerekek! Úgy látom, hogy Tuskó arca megrándult. Nézzük meg... hiszen lehet, hogy él...

- Te nem nézted meg a szívét? - kérdezte Senki Alfonz a Törököt.

- Én azt hittem... - lihegte.

Odarohantunk Hopkinshoz, kitettük a padlóra. Alfonz a szívét hallgatta. Izgatottan álltunk.

- Na?...

- Nem hallok semmit... - De azért nem vette el a fülét. Nagy sokára mondta. - Lehet... Néha úgy hiszem, egy halk dobbanás... És nem hideg... egészen...

Lapos fémüveget vett elő a zsebéből, és néhány csepp rumot töltött a mozdulatlan Hopkins fogai közé. Én a mellkasát dörzsöltem.

Ha él, azt csak annak köszönheti, hogy a sebe nagyon súlyos. Igen, kérem. Ez így van. Egy szingapúri rendőrkapitány mesélte, hogy mély ájulásban nem vérzik el az ember, mert nagyon lassan kering a vér, megalvad a seb körül, és elzárja a nyílást.

Néhány perc múlva, hosszú időközönként, egy-egy halk dobbanást észlelhettünk...

- Orvos kell - mondta a Török. - Éspedig jó orvos.

Odafektettük néhány üres zsákra Hopkinst.

Aztán elrohantunk orvosért...

A két állandó jellegű tettestárs türelemmel őrködött az uszály mellett.

- Elmehettek - mondta Alfonz. - Most már hárman megcsináljuk, ami kell.

3.

Oran kikötőjében saját orvosunk volt. Kvasztics Fedor, aki valamikor a "Kronstadt” orosz cirkálón szolgált. A forradalom után Oranba került, nyomorgott, végül is az ital és a kártya elindítottak a lejtőn. Valamiféle bűncselekmény miatt egy évre be is zárták.

Büntetésének kitöltése után dr. Kvasztics mint orvos és morfinista a kikötőben helyezkedett el. Itt nem bürokraták élnek. A diploma mellékes, fő a tudás. És Kvasztics igen sokat tudott! Elsősorban hallgatni. Jól tudjuk, hogy feltétele a gyógyításnak az orvosi titoktartás. Aki ma kivesz egy revolvergolyót valakiből, az ne hozza összefüggésbe a kezelést a másnap megjelenő hírlapok rendőri jelentéseivel, és ha megállapította a beállott halált, ne törődjön vele, hogy a pácienst hol helyezik örök nyugalomra.

Ezt nevezik orvosi titoktartásnak.

Kvasztics sokat olvasott, sokat ivott, és mellékfoglalkozására nézve bárzongorista volt a Négyszarvú Macska nevű mulatóban. Ugyanis igen szépen zongorázott.

Az alkoholtól püffedt, óriási, kövér ember nagy, szeplős, fehér keze csodálatos érzéssel futott ide-oda a billentyűkön.

Siettünk. A Négyszarvú Macska egy közeli sikátorban volt.

- Hol van a Török Szultán? - kérdezte hirtelen a barátom.

A Török eltűnt mellőlünk!

Ejha!...

- Most már biztos, hogy vaj van a fején! - kiáltotta Senki.

- Az még nem baj. Egyikünk sem mehet nyáron kalap nélkül az utcára. De ma már másodszor történik meg, hogy becsap bennünket...

- Gazember! Ezért megfojtom!

- Most elsősorban siessünk Kvaszticsért.

A tanár éppen zongorázott. A szemei nedvesen csillogtak mély pilláinak hasadéka közt.

Amikor meglátott bennünket sietve jönni, lecsukta a zongorát, vette a kalapját, és odaszólt a vendégekhez:

- Nagybeteghez hívnak... Bocsánat.

És jött. Ilyen ember volt.

- Kés? - kérdezte Kvasztics.

- Nem.

- Golyó?

- Tarkóban.

- Vége.

Szinte futva igyekeztünk az elhagyott úton.

- Hol a táskája? - kérdeztem.

- Orlovnál.

- Érte megyünk.