Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Az önkéntesek

II. Az ismeretlen nő

III. A Fossés-Saint-Victor utca

IV. Más idők, más erkölcsök

V. Ki is volt hát tulajdonképpen Maurice Lindey polgártárs?

VI. A Temple

VII. A hamis eskü

VIII. Geneviéve

IX. Vacsora

X. Simon varga

XI. A levélke

XII. Szerelem

XIII. Május 31.

XIV. Az önfeláldozás

XV. Az Ész Istennője

XVI. Az elveszett gyermek

XVII. Az aknászok

XVIII. Fellegek

XIX. A kérelem

XX. A virágárusnő

XXI. A vörös szegfű

XXII. Simon, a cenzor

XXIII. Az Ész Istennője

XXIV. Az anya és leánya

XXV. A levélke

XXVI. Black

XXVII. A polgárőrök

XXVIII. Maison-Rouge lovag

XXIX. Az őrjárat

XXX. Szegfű és alagút

XXXI. A nyomozás

XXXII. Az eskü

XXXIII. Másnap

XXXIV. Conciergerie

XXXV. Az elveszett lépések terme

XXXVI. Théodore polgártárs

XXXVII. Gracchus polgártárs

XXXVIII. A királyi gyermek

XXXIX. Az ibolyacsokor

XL. A „Noé Kútjá”-hoz címzett korcsma

XLI. A hadügyminiszter írnoka

XLII. A két levél

XLIII. Dixmer készülődései

XLIV. Maison-Rouge lovag előkészületei

XLV. A kutatás

XLVI. Az ítélet

XLVII. Pap és hóhér

XLVIII. A halál szekere

XLIX. A vérpad

L. A házkutatás

LI. Lorin

LII. Az előbbi folytatása

LIII. A párbaj

LIV. A halottak terme

LV. Miért távozott Lorin?

LVI. Éljen Simon!

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alexandre Dumas

A KIRÁLYNÉ LOVAGJA

fordította
Csillay Kálmán

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-339-2 EPUB
ISBN 978-963-559-340-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
Le chevalier de Maison-Rouge

első kiadás: 1845

a borító Louise Élisabeth Vigée-Lebrun (1755 – 1842) Marie Antoinette
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Az önkéntesek

1793. március 10-án este. A Notre-Dame-székesegyház tornyában az óra most kongatta el a tízet, s mindenik óraütés, amint egymásra következett, mint bronz fészkéből elriasztott éjjeli madár, szomorúan, egyhangúan és rezegve röppent tova. Párizsra ráborult az éjszaka; nem a lármás, a viharos és villámoktól megszaggatott, hanem a hideg és ködös éjszaka. Párizs maga sem volt az a Párizs, amilyennek ismerjük: esténként az aranyos sárban visszaverődő ezernyi tüzektől ragyogó, dolguk után futkosó emberekkel, pajzán suttogásokkal telt, vakmerő támadások melegágyául szolgáló tivornyás külvárosoktól övezett Párizs; hanem a szégyenkező, félénk, ügyes-bajos dolgaival elfoglalt város, amelynek gyér lakói futva igyekeznek egyik utcából a másikba és rohannak tova a fasor alatt vagy a kapuk alá, mint a vadászoktól űzött, vackukba menekülő dúvadak.

Amint már mondtuk: végre is, az 1793. március 10-i Párizs volt ez. Még néhány szót erről a rendkívüli helyzetről, amely a főváros külsején ezt a változást előidézte, s azután sorra vesszük az eseményeket, melyeknek elmondása lesz e történet tárgya.

XVI. Lajos halálával Franciaország szakított egész Európával. A három ellenséghez, amellyel küzdött, tehát: Poroszországhoz, a Császársághoz és Piemonthoz társult még Anglia, Hollandia és Spanyolország. Egyedül Svédország és Dánia őrizte meg régi semlegességét, el lévén különben is foglalva azzal, hogy II. Katalint tartották szemmel, aki Lengyelországot szétdarabolta. A helyzet kétségbeejtő volt. Franciaország, amely kevésbé volt lekicsinyelhető, mint fizikai hatalom, de a szeptemberi vérengzések és a január 12-i kivégzés óta, mint erkölcsi tényező annál kevesebbre becsült, egyszerű város módjára egész Európa által blokád alá vétetett. Anglia a partjainknál volt, Spanyolország a Pyréneken, Piemont és Ausztria az Alpokon, Hollandia és Poroszország pedig Németalföld északi részein és csak egyetlenegy pont felől, a Felső-Rajna és a Schelde közt, kétszázötvenezer harcos vonult a Köztársaság ellen. Tábornokainkat mindenütt visszaszorították. Miaczinszki kényszerülve volt Aix-la-Chapelle-ből kivonulni és Liège felé hátrálni. Stengelt és Neuillyt Limbourgba szorították vissza; Miranda, aki Maastrichtot ostromolta, Tongres felé vonult vissza. Valence és Dampierre, védekezve való visszavonulásuk közben, hadianyaguk egy részét elvesztették. A hadseregnek már több, mint tízezer szökevénye volt, akik elözönlötték az ország belsejét. Végül a Konvent, miután- már egyedül Dumouriez-ben bízott, futárt futár után küldött érte, hogy hagyja ott Biesboost, ahol partraszállást készített elő Hollandiában és vegye át a Meuse-menti hadsereg parancsnokságát.

Mint az élő test érzékeny szíve, Franciaország Párizsban, vagyis a szívében érezte át azokat a csapásokat, amelyeket a lázadás vagy az árulás intézett reá a legtávolabbi pontokon. Minden győzelem örömkitörést, minden vereség általános riadalmat jelentett. Könnyű tehát elképzelni azt a felfordulást, amelyet sorozatos kudarcainak híre idézett elő. Tegnap este, március 9-én a Konvent ülése rendkívül viharos lefolyású volt; a tisztek parancsot kaptak, hogy tüstént vonuljanak be valamennyien ezredeikbe; és Danton, ez a vakmerő kezdeményezője minden lehetetlen dolgoknak, de amelyek mégis sorra megvalósulnak, Danton így szónokolt a szószékről:

„Nincsenek katonáink - mondják önök? Adjunk alkalmat Párizsnak arra, hogy megmenthesse Franciaországot: kérjünk tőle harmincezer embert, küldjük el ezeket Dumouriez-nek s ezzel nemcsak Franciaországot mentjük meg, de meghódítjuk Hollandiát is.”

A javaslatot kitörő lelkesedéssel fogadták. Minden pártszakaszon aláírási íveket köröztek, amelyek esti találkozásra hívták meg a konvent tagjait. Mindenféle szórakozás megakadályozása céljából a színházakat és a mulatóhelyeket bezárták, a városházára, a veszedelem jeléül, felhúzták a fekete lobogót. Már éjfél előtt harmincötezer név szerepelt az aláírási íveken. Csakhogy ez este is ugyanaz történt, ami a szeptemberi napokban: a jelentkezett önkéntesek valamennyien azt követelték, hogy az árulókat még elvonulásuk előtt büntessék meg. Az árulók voltaképpen az ellenforradalmárok, az összeesküvők voltak, akik a kívülről szorongatott Köztársaságot belülről fenyegették. Ámde, mint tudjuk, e szó jelentősége kiterjedt mindazokra a fogalmakra, amelyeket a Franciaországot ebben az időben marcangoló szélsőséges pártok e szóval jelölték meg. Azok az árulók, akik leggyöngébbek. Nos, a girondiak voltak a leggyengébbek. A hegypárt tagjai tehát kijelentették, hogy a girondiak hazaárulók!

Másnap, azaz március 10-én, a hegypárt valamennyi képviselője megjelent az ülésen. A fegyveres jakobinusok, miután az asszonyokat kiűzték, elözönlötték a tribünöket; a községi tanács élén megjelent a polgármester, aki megerősíti a konvent biztosainak a polgárok áldozatkészségére vonatkozó jelentését és megismétli azt a kívánságot, amelynek a hazaárulók elítélésére kirendelt rendkívüli törvényszék már előző este egyhangúan kifejezést adott. Erre a bizottság jelentését követelik lármásan. A bizottság csakhamar összeül s tíz perc múlva Lindet Róbert kijelenti, hogy minden formaságtól mentes, tíz független bíróból törvényszéket alakítanak, amely minden eszközzel megszerzi a bizonyítékokat, két alosztályra osztva állandóan működik s a konvent megkeresésére, esetleg közvetlenül is, üldözőbe veszi azokat, akik félre akarják vezetni a népet. Amint láthatjuk, a meghatározás nagyon általános volt. A girondiak megértették, hogy számukra a fogságot jelenti. Tömeges fölkelést szerveztek tehát.

- Inkább - meghalunk, - mondották - hogysem a velencei vértörvényszék felállításába beleegyeznénk.

Válaszképpen, erre a kijelentésre, a hegypárt tagjai a fennhangon való nyílt szavazást követelték.

- Nos, igen! - kiáltott föl Féraud - szavazzunk nyíltan, hogy megtudja a világ, kik azok, akik a törvény nevében ártatlan embereket akarnak megölni!

A szavazás csakugyan megtörtént s minden látszat ellenére, a többség kijelentette:

1. hogy esküdtbírák lesznek;

2. hogy ezeket az esküdtbírákat egyenlő számban hívják be a megyékből;

3. hogy azokat a konvent nevezi ki.

Abban a pillanatban, amikor ezt a három pontot elfogadták, nagy lárma, zsivaj hangzott föl. A konventben megszokták a köznép látogatását; megtudakolták, hogy mit akar a tömeg; megtudták, hogy küldöttség érkezett a gabonacsarnokban ebédelő önkéntesektől, akik díszmenetben akarnak elvonulni a konvent előtt. Az ajtók legott feltárultak, s hatszáz, kardokkal, pisztolyokkal és lándzsákkal felfegyverzett, félrészeg ember vonult be tapsorkán közepette a terembe s ordítva követelt halált az árulókra!

- Igen, barátaim, - beszélt hozzájuk Collot d'Herbois - minden cselszövény és gáncsvetés ellenére mi megmentünk benneteket és megmentjük a szabadságot!

És e szavak után a girondiak felé fordította tekintetét, amely megérttette velük, hogy még nincsenek túl a veszedelmen. A konvent ülése után a hegypárt tagjai szétszéledtek a különböző klubokban, futkostak a franciskánusokhoz és a jakobinusokhoz s azt kívánták, hogy az árulókat helyezzék törvényen kívül és hogy még ez éjjel fojtsák meg valamennyit!

Louvet felesége a Saint-Honoré utcában lakott, a jakobinusok közelében. Meghallván a tomboló kiabálást, lesiet az utcára, benéz a klubba, értesül a fenyegető veszedelemről és rohan haza, hogy hírt vigyen az urának, Louvet fegyvert ragad, rohan házról-házra, hogy társait értesítse; egyet sem talál otthon közülük, de az egyik szolgájától arról értesül, hogy valamennyien Pétionnál vannak; tüstént odarohan, ott találja őket, amint azon a dekréten tanakodnak, amelyet holnap szándékoznak benyújtani s azzal áltatják magukat, hogy azt el is fogadtatják, mert hiszen csak a véletlen révén keletkezett többség visszaéléséről van szó. Louvet elmondja nekik, hogy mi történt; közli velük aggályait, tudtukra adja, hogy mit terveznek ellenük a franciskánusoknál és a jakobinusoknál s végezetül felszólítja őket, hogy jó lesz, ha a maguk részéről is erélyes intézkedéseket tesznek! Pétion erre fölemelkedik, nyugodtan, egykedvűen, mint mindig, az ablakhoz lép, föltárja azt, az égre tekint, kinyújtja a karját s visszahúzva víztől csepegő kezét, csak ennyit mond:

- Esik! Ez éjjel nincs mitől tartani.

E félig nyitott ablakon át hallatszott ide rezgő érc szava a toronyórának, amely a tízet épp most kongatta el.

Íme, ezek történtek Párizsban tegnap és ma; íme, ezek az eseményei a március 10-i estének és amely események okozták, hogy ebben a nedves sötétségben, ebben a vésztjósló csöndben az élő emberek lakául szolgáló házak oly némák, oly komorak, mintha holtaknál szolgálnának pihenőhelyül. És csakugyan, mindössze a nemzetőrség hosszú csapattá összeverődött őrjáratai, élükön szuronyukat szúrásra készen tartó járőrökkel; a sebtében felfegyverzett, szorosan egymás mellett haladó polgárőrség; a minden ajtózugba és sikátorokba bekukkanó csendőrök voltak a városnak azok a lakói, akik kimerészkedtek az utcákra. Mindenki ösztönszerűen megérezte, hogy valami ismeretlen, valami iszonyatos esemény van készülőben.

Apró szemű, hideg eső szitált; az, amely megnyugtatta Pétiont, de amely csak fokozta rosszkedvét és keserűségét ezeknek az éjjeli őröknek, akiknek egymással való találkozása azt a látszatot keltette, mintha egymás ellen ütközetre készülnének, s amikor egymásra gyanakodva, mégis magukra ismertek: halkan és kedvetlenül cserélték ki a jelszót. De azután, amint tovahaladtukban vissza-visszatekingetnek, olybá tűntek föl, mintha attól félnének, hogy kölcsönösen hátba támadják egymást. Ezen az estén, amikor Párizs fölött úrrá lett az a vad rettegés, amelyet gyakori ismétlődése miatt szinte már megszokott, ezen az estén, amikor titokban le akarták mészárolni azokat a gyámoltalan forradalmárokat, akik miután bizonyos feltételek mellett megszavazták a király kivégzését, meghátráltak a királyné kivégzése elől, aki gyermekeivel és sógornőjével együtt a Temple foglya, - egy feketeprémes, lila színű, indiai szövetből készült bő köpenybe burkolt nőalak lopódzott végig a Saint-Honoré utca házai mentén, fejét a köpeny kámzsájába rejtve; meghúzódott minden kapumélyedésben, falzugban, valahányszor egy-egy őrjárat tűnt föl, s mozdulatlanul, mint kőszobor, még lélegzetét is visszafojtva várta meg, amíg az őrjárat elvonul, s ekkor ismét nekiiramodott és remegve siklott tova, amíg hasonló veszedelem ismét megállásra és mozdulatlanságra nem kényszerítette. Ily módon, ezzel az elővigyázattal élve, sikerült neki baj nélkül eljutnia a Rue de Grenelle sarkáig, ahol váratlanul, ha nem is az őrjáratba, de egy kis csapatába ütközött azoknak a derék önkénteseknek, akik a gabonacsarnokban ebédeltek s akiknek hazafias lelkesedését csak fokozta az a számos pohárköszöntő, amelyet eljövendő győzelmük örömére mondottak. A szegény, megriadt nő felsikoltott s a Rue de Coq irányában menekülni iparkodott.

- Hej! polgártársnő! - kiáltott utána az önkéntesek parancsnoka. Ezek a derék hazafiak parancsnokoknak nevezték ugyanis magukat, lévén természettől való annak szüksége, hogy az embereknek parancsoljanak. - Hej! Polgártársnő, hová sietsz?

A szökevény azonban nem is felelt, hanem szaladt tovább.

- Tüzelj! - kiáltott a parancsnok. - Álruhás férfi, szökevény arisztokrata! - Két vagy három szabálytalanul elhangzó puskalövés, amelyet többé-kevésbé remegő kezek irányítottak s így biztos találat nélkül, - figyelmeztette a szegény nőt a fenyegető veszedelemre, amely környékezte.

- Nem! Nem! - kiáltott fel a nő hirtelen megállva s lépésben közeledve. - Tévedtek, polgártársak, én nem vagyok férfi!

- Akkor hát lépj közelebb és felelj egyenesen a kérdésemre! - mondotta a parancsnok. - Hová, hová, bájos éjjeli tündér?

- De hiszen én nem megyek sehová... Én egyszerűen hazamegyek!

- Ah, tehát haza mész?

- Igen!

- Ám egy kissé későn van... tisztességes nőt értve, polgártársnő!

- Beteg rokonomtól jövök.

- Kedves kis cicám! - szólt a parancsnok - kezével olyan mozdulatot végezve, amely elől a hölgy ijedten hátrált. - De lássuk csak: hol az igazolványod?

- Az igazolványom? Hát az mi, polgártárs? Mit akarsz azzal mondani és mit kívánsz tőlem?

- Hát nem olvastad a kommün rendeletét?

- Nem!

- És nem is hallottál róla?

- Igazán nem! De hát mit is mond az a rendelet, Istenem?

- Mindenekelőtt nem mondjuk többé: Istenem, hanem úgy, hogy legfőbb Lény!

- Bocsánat, eltévesztettem! Már úgy megszoktam.

- Rossz szokás. Arisztokrata szokás.

- Iparkodom megjavulni, polgártárs. De valamit akartál mondani...

- Hát igen! Azt akartam mondani, hogy a kommün rendelete megtiltja, hogy tíz óra után bárki is az utcán tartózkodjék polgári igazolvány nélkül! Nos, hol az igazolványod?

- Bizony, nincsen!

- Talán a rokonodnál felejtetted?

- Nem is tudtam, hogy van ilyen rendelet.

- Akkor tehát gyere velem a legközelebbi őrszobába. Ott majd igazolod magad a parancsnoknál s hogyha az elfogadja az igazolásodat: két katonával a lakásodig kísértet, vagy pedig közelebbi adatok beszerzéséig őrizetben tart. Balra át! Menet! Indulj!

Az az ijedt kiáltás, amely e szavak után a hölgy ajkáról elhangzott, megértette az önkéntesek parancsnokával, hogy ez a szegény hölgy mód fölött retteg ettől az intézkedéstől.

- Hohó! - mondá. Bizonyos vagyok benne, hogy valami jó fogást tettünk! Menjünk csak! Előre, kicsikém! - S ezzel megragadta a hölgy karját s karonfogva magával vonszolta a Palais-Égalité őrszobája felé a sikongó, síró hölgyet. Már a rendőrségi sorompó elé érkeztek, amidőn hirtelen egy magas, köpönyegbe burkolózó férfi fordult be a Rue Croix-des-Petits-Champs sarkán éppen abban a pillanatban, amikor a letartóztatott hölgy esdekelve kérte, hogy bocsássák szabadon. A parancsnok azonban rá se hederítve, durván vonszolta tovább, A hölgy ajkáról e pillanatban a rémülettel párosult fájdalom kiáltása rebbent el. Az ifjú látta ezt a küzdelmet, hallotta a kiáltást s egy ugrással az utca túlsó oldalára szökvén, szemben találta magát a kisded csapattal.

- Mi történik itt? Mit akartok ettől a hölgytől? - kérdezte attól, akit a parancsnoknak vélt.

Jobb lesz, ha odább állasz és nem avatkozol a dolgunkba!

- Ki ez a hölgy, polgártársak és mit akartok tőle? - ismételte az ifjú most már még erélyesebb hangon.

- De ki vagy te és mily jogon merészelsz bennünket kérdőre vonni?

Az ifjú széttárta köpenyét s ekkor a katonai egyenruhán megcsillant a vállrojt.

- Tiszt vagyok, - monda - mint láthatjátok!

- Tiszt?... És milyen csapattestben?

- A polgárőrségben!

- Hát jól van, de ugyan mit tartozik az reánk? - szólalt meg egy önkéntes. - Ugyan honnan ismernők a polgárőrség tisztjeit.

- Még mit nem mond? - kérdezte egy másik azzal a sajátságos hanghordozással és gúnnyal, amely a köznépnek, helyesebben a Párizsi köznépnek sajátja, mikor valami kihozza türelméből.

- Hát csak azt mondom, - felelt meg reá az ifjú - hogy ha a vállrojt nem kelt tiszteletet a katonatiszt személye iránt, hát majd a kard szerez tekintélyt a vállrojtnak! - És már ugyanabban a pillanatban hátra ugorva, a hölgy ismeretlen védelmezője ledobta köpenyét és az utcai lámpa fényénél megvillogtatta széles, erős gyalogsági kardját. Azután gyors mozdulattal, ami a fegyverrel való hadakozásban való gyakorlottságra vallott, megragadta az önkéntesek parancsnokát jakobinus-köpenyegének gallérjánál fogva s kardja hegyét annak nyakára meresztvén, így szólt:

- Most pedig csevegjünk kissé, mint két jóbarát!

- Ugyan!... Polgártárs! - szólt a parancsnok, miközben megkísérelte, hogy kiszabadítsa magát.

- Figyelmeztetlek, hogyha megmoccansz, vagy hogyha embereid megmoccannak: a kardomat beléd mártom!

Azalatt, amíg ez a jelenet lezajlott, a hölgyet két önkéntes fogta le erősen.

- Azt kérdezted tőlem, hogy ki vagyok? - folytatta az ifjú katonatiszt. - Erre neked nem volt jogod, mert nem rendes őrjáratot vezetsz. Én azonban megnevezem magam: Maurice Lindey a nevem! Augusztus 10-én egy ágyúüteget vezettem. A nemzetőrségnek hadnagya vagyok és titkára a Testvérek és Barátok egyesületének. Nos, eleget mondottam?

- Hadnagy polgártárs, az már más! - felelte a parancsnok, aki a penge hegyét mindig erősebben érezte a torkára ránehezedni. Hogyha csakugyan az vagy, akinek mondod magad, azaz jó hazafi...

- No, lám! Mindjárt tudtam, hogy néhány jó szóval megértjük egymást! - felelte az ifjú. - Most pedig te felelj a kérdésemre: miért sikoltott föl ez a hölgy s mit akartok vele?

- Az őrségre visszük?

- És miért viszitek az őrségre?

- Mert nincs igazolványa. Már pedig a Kommün legújabb rendeleté szerint mindenkit le kell tartóztatni, aki esti tíz óra után polgári igazolvány nélkül mutatkozik Párizs utcáin! Ne feledd el, hogy a haza veszélyben van és hogy fekete lobogó leng a városházán!

- A fekete lobogó azért leng a városházán s a haza azért van veszélyben, mert kétszázezer rabszolga vonul Franciaország ellen - folytatta az ifjú, - de nem azért, mert egy fiatal hölgy az utcára merészkedik este tíz óra után! De nem erről van most szó, polgártársak! A Kommün csakugyan kiadta a rendeletet: Jogosan jártatok el tehát. És hogyha mindjárt ezzel kezdtétek volna a magyarázatot: hamarább és kevesebb zajjal is megértettük volna egymást. Jó, ha valaki jó hazafi, de nem baj, ha udvarias is és a polgároknak első sorban is azokat a tiszteket kell tisztelniük, akiket ők maguk neveztek ki! Most pedig, ha úgy akarjátok, vezessétek el ezt a hölgyét, reátok bízom!

- Polgártárs! - kiáltott fel Maurice karját megragadva a nő, aki mély aggodalmak közt kísérte figyelemmel az eddigi vitatkozást. - Polgártárs, szabadíts meg ezektől a durva, félrészeg emberektől!

- Hát legyen! - felelte Maurice - nyújtsa karját s velük együtt elkísérem az őrségre.

- Az őrségre? - ismételte a hölgy rémülettel. - Az őrségre! És miért visznek engem oda, holott én senkinek sem vétettem!?

- Nem azért viszik önt az őrségre, - felelte Maurice - mert valaki ellen vétett volna; sem azért, mert attól lehetne tartani, hogy azt megcselekszi, hanem egyszerűen azért, mert a Kommün rendelete értelmében igazolvány nélkül tilos az utcára menni. Önnek pedig nincs igazolványa.

- De uram, nem tudtam...

- Polgártársnő, az őrségen derék embereket talál majd, akik méltányolni fogják az ön mentségét s akiktől nincs miért félnie!

- De uram! - csengett a hölgy megragadva Maurice karját, - Nem a rossz bánásmódtól félek már én, hanem a haláltól! Mert hogyha engem odavisznek: akkor elvesztem!

II.
Az ismeretlen nő

Volt ebben a hangban a félelemnek és az előkelőségnek oly határozott kifejezése, hogy Maurice meghökkent. Ez a remegő hang, mint valami villámütés, a szívéig hatolt. Az önkéntesek felé fordult, akik egymás közt tanakodtak. Abbeli szégyenükben, hogy egyetlen ember sarokba szorította őket, szemmel láthatóan arról tanácskoztak; hogyan hódíthatnák vissza az elveszett területet; nyolcan voltak egy ellen; hármuknak puskája volt, a többinek pisztolya és lándzsája. Maurice fegyvere csupán a kard: a küzdelem nem lehetett egyenlő.

A hölgy maga is észrevette ezt, mert fejét sóhajtva horgasztotta le a mellére. Maurice pedig, összeráncolva homlokát, megvető ajkbiggyesztéssel tanácstalanul állott kivont kardjával kezében; nem tudván választani: vajon emberies érzésére hallgasson-e, amely azt parancsolta neki, hogy védelmezze meg; avagy a polgári kötelesség szavára, amely viszont azt tanácsolta neki, hogy tartóztassa le ezt a nőt.

E pillanatban a Rue des Bons-Enfants sarkán puskacsövek villantak meg s hallható lett ütemes lépése az őrjáratnak, amely csoportosulást pillantván meg, a kis csapattól tíz lépésnyire megállt s a tizedes hangja felhangzott:

- „Állj! Ki vagy?”

- Jó barát! - felelte Maurice. - Lépj közelebb, Lorin!

Az, akihez Maurice ezt a kemény parancsot intézte, előrelépett s nyolc ember élén gyorsan közeledett.

- Nini! Te vagy az, Maurice? - szólt a tizedes. - Te korhely, mit keressz ilyenkor az utcán?

- A „Testvérek és Barátok” egyesületéből jövök.

- Oh, igen, hogy azután a „húgocskák” és „barátnők” egyesületét keresd föl, nemde? Oh, már ismerlek...

„Oh, én szép kedvesem,

Éjfél ölén

Lopva, szép csöndesen

Ott leszek én

Óvjon bár zár, lakat

Ah, de mi kéj!

Amivel óvtanak,

Ha jött az éj”

- Nos, Maurice, nem így van?

- Nem bizony, Lorin, tévedsz! Egyenesen hazafelé tartottam, amikor megpillantottam e polgártársnőt, amint az önkéntesek kezei közt vergődött. Hozzá siettem tehát, hogy megtudjam, mi történt. Ennyi az egész.

- Erről ismerek reád, Maurice! - mondotta Lorin: „Francia lovagnak ilyen a jelleme!”

Azután az önkéntesek felé fordult Lorin:

- És miért tartóztatták le ezt a hölgyet? - kérdé a poétikus lelkű tizedes.

- Már tudtára adtuk a hadnagy polgártársnak - felelte az önkéntesek parancsnoka. - Azért, mert nincs igazolványa!

- Hah! Hát ez olyan nagy bűn?

- Úgy látszik, hogy te nem ismered a Kommün legújabb rendeletét? - kérdezte az önkéntesek parancsnoka.

- Persze, hogy ismerem! De van egy másik rendelete is, amely ezt hatályon kívül helyezi.

- És melyik az?

- Ez ni:

„Ámor rendelte egykoron:

Pindosz s Parnasszus hegyén

Éjjel úgy, mint nappalon

Szépség, ifjúság s a báj

Járhat és kelhet szabadon!”

- Nos, polgártárs, mit szólsz ehhez a rendelethez? Ugye, hogy udvarias!

- Lehet, de nem tartom hitelesnek. Először is: nincs benne a „Moniteur”-ben; másodszor: nem vagyunk sem a Pindoszon, sem pedig a Parnasszuson; végül; ez a polgártársnő talán nem is fiatal, sem szép, sem bájos...

- Fogadni mernék, hogy épp az ellenkezője áll! - mondotta Lorin. - Nos, polgártársnő, bizonyítsd be, hogy nekem van igazam: hajtsd hátra a kámzsát, hadd lássa mindenki, hogy megfelelsz a feltételeknek!

- Jó uram! - szólt a fiatal hölgy, szorosan Mauriceba kapaszkodva. - Miután már megvédelmeztél az ellenségeiddel szemben: ments meg a barátaidtól is!

- Hát nem megmondtam, hogy rejtegeti magát! - szólalt meg az önkéntesek parancsnoka. - Én csak azt állítom, hogy valami arisztokrata kémnővel, ledér nőszeméllyel, éjjeli kóbor leánnyal van dolgunk!

- Uram! - kiáltott föl a hölgy, fölfedve ifjúságtól és szépségtől ragyogó s előkelőségben tündöklő arcát, amelyet az utcai lámpa fénye most megvilágított. - Uram, nézzen rám és győződjék meg, hogy az vagyok-e, akinek ez az ember mondott?

Maurice szeme káprázott. Még csak nem is álmodott soha ilyen szépségről, amilyet most látott. Igen, csak látott, mert az ismeretlen hölgy ezután éppoly hirtelen takarta el arcát, mint amily hirtelen mozdulattal megmutatta.

- Lorin! - szólt halkan Maurice - követeld ki e hölgyet az önkéntesektől és vezesd a te őrszobádba. Ehhez jogod van, mert te őrjáratot vezetsz.

- Jól van! - felelte a tizedes. - Én félszóból is megértettem. - Majd a hölgy felé fordulva:

- Menjünk, menjünk szép hölgyem! Hogyha nem akarod bebizonyítani, hogy megfelelsz a feltételeknek, akkor bizony nincs más hátra, minthogy velünk jössz!

- Hohó! Hogy veletek menjen? - szólt közbe az önkéntesek parancsnoka.

- Hát igen! A polgártársnőt bekísérjük a városházára, ahol az őrszobánk van, s ott majd megállapítjuk kilétét.

- Abból ugyan semmi sem lesz! - erősködött a parancsnok, - A polgártársnőt mi fogtuk el s mi vesszük őrizetbe is!

- Ugyan, polgártársak - csillapitá őt Lorin - talán csak nem veszünk össze miatta?

- Bánom is én, teringettét, akár összeveszünk, akár nem! Mi a Köztársaság rendes katonái vagyunk, s mialatt ti itthon az utcákon csatangoltok, azalatt mi a vérünket ontjuk a határokon!

- Vigyázzatok, hogy előbb ne kerüljön vérontásra a sor; ami pedig könnyen bekövetkezhetik, hogyha tovább is akadékoskodtok. Jó lesz tehát egy kissé udvariasabb hangot használni!

- Eh, az udvariasság az arisztokraták erénye, mi pedig „sans-culotte”-ak vagyunk! - válaszolták az önkéntesek.

- Csak annyit mondok, hogy ilyeneket ne mondjatok e hölgy jelenlétében, Lehet, hogy éppen angol hölgy! Ezt a föltevést pedig ne vegye zokon az én kedves éjjeli madaram! - jegyezte meg a tizedes udvariasan a hölgy felé fordulva:

„Nagy költő mondotta,

s mi apró csenevészek

Halkan ismételjük ekként:

- Albion hattyú fészek

Roppant tó közepén.”

- Ahá! Most elárultad magad! - kiáltott fel az önkéntesek parancsnoka. - Bevallottad, hogy te is Pitt embere vagy, Anglia megfizetett...

- Hallgass! - kiáltott reá Lorin. - Értesz is te a költészethez? De beszélek én veled a magad nyelvén is! Hát tudd meg, hogy mi jámbor, türelmes nemzetőrök vagyunk ugyan, de valamennyien Párizsi fickók, amivel azt akarom mondani, hogyha megharagítanak bennünket, hát odavágunk ám!

- Asszonyom! - szólt most Maurice, - Nemde, látja, hogy mi készül itt s elképzelheti, hogy mi lesz még ebből. Öt perc múlva ez a tíz-tizenegy ember egymást fojtogatja ön miatt! Vajon az az ok, amely miatt ön védelmükre szorul, érdemes-e a vérontásra?

- Uram! - felelte a hölgy kezeit összekulcsolva. - Csak annyit mondok: az én letartóztatásom reám, de másokra nézve is, oly nagy szerencsétlenséget jelentene, hogy abban az esetben, hogyha nem akarja megakadályozni letartóztatásomat, arra kérem önt: szúrja a szívembe azt a kardot, amelyet a kezében villogtat s holttestemet vesse a Szajnába!

- Hát jól van, asszonyom, mindent magamra vállalok! - jegyezte meg Maurice s eleresztve a hölgy kezét, így szólt a nemzetőrökhöz:

- Polgártársak! Mint katonatiszt, mint hazafi, mint francia, felszólítalak benneteket; védelmezzétek meg ezt a nőt! Te pedig, Lorin, hogyha ez a csőcselék megmoccan: szuronyt szegezz!...

- Vigyázz!... - hangzott el Lorin parancsszava.

- Istenem, Istenem! - kiáltott fel most az idegen nő, kámzsáját még erősebben a fejére húzva, amint a szegletkőhöz támaszkodott. - Istenem, védelmezd meg őt!...

Ezalatt az önkéntesek szintén védelmi állásba helyezkedtek; az egyik a pisztolyát is elsütötte, amelynek golyója Maurice sipkáját fúrta keresztül.

- Szuronyt szegezz! Előre! - kiáltott föl Lorin.

A sötétben egy pillanat alatt küzdelemre került a sor s az általános kavarodás közben egy-két fegyverlövés is eldördült, majd szitkozódás, ordítás, káromkodás hangzott föl; de senki sem sietett elő a lármára, mert - amint már előbb mondottuk - a girondiak alattomos lemészárlásáról volt szó, s az emberek azt hitték, hogy az éppen most kezdődik. Csak két-három ablak nyílt ki, de azok is megint becsukódtak. Az önkénteseket, akik kevesebben is voltak s felszerelésük is hiányos volt, egy pillanat alatt lefegyverezték a nemzetőrök. Kettő közülük súlyosan megsebesült, négyet pedig, mellükre szögezett szuronnyal, a falhoz szorítottak.

- Így ni! - szólalt meg Lorin, - Remélem, hogy most már olyan szelídek lesztek, akárcsak a kezes bárány! Téged pedig, Maurice polgártárs, megbízlak: vezesd e hölgyet a városházára. Ezután már te felelsz érte!

- Elfogadom! - felelte Maurice - majd halkan megjegyezte:

- És a jelszó?

- Az ördögbe is! - mondotta Lorin a füle tövét vakarva. - Igen, bizony, a jelszó!... Azaz, hogy...

- Nem attól félsz talán, hogy visszaélek vele?

- Dehogy! Élj vele, ahogy akarod! A te dolgod.

- Mondd meg hát! - nógatta őt Maurice.

- Mindjárt megmondom, csak ezeket a fickókat rázom le előbb a nyakamról; különben is, mielőtt elválnánk, még egy-két szavam lesz hozzád. Jó tanáccsal szolgálok neked.

- Legyen tehát, várok.

Lorin visszatért nemzetőreihez, akik még mindig sakkban tartották az önkénteseket,

- Nos, ti hős legények, hát elég volt, nemde? - szólt Lorin az önkéntesek felé fordulva.

- Megállj, te kutya ellenforradalmár! - felelte rá a parancsnokuk.

- Tévedsz, kedves barátom - jegyezte meg Lorin nyugodtan - mert mink különb „sans-culotte”-ak vagyunk nálatok. Mi ugyanis a thermopylei klub tagjai vagyunk, kiknek hazafiságát, remélem, nem vonod kétségbe…

- Fiuk - fordult most katonái felé - bocsássátok el a polgártársakat, mert ők sem kételkednek többé hazafiságunkban!

- Pedig az éppoly gyanús, mint ez a nő…

- Hogyha ez a nő rosszba törte volna a fejét, akkor a verekedés alatt bátran megszökhetett volna.

- Hm! Ebben már igaza van a thermopylei polgártársnak! - jegyezte meg az egyik önkéntes.

- Egyébiránt majd kiderül, mert barátom az őrségre vezeti. Mi pedig azalatt iszunk egyet a haza egészségére - jelentette ki Lorin.

- Hogy mondtad! Iszunk egyet? - kérdé a parancsnok.

- Természetesen! Nagyon megszomjaztam. Tudok egy jó kis korcsmát a Thomas-du-Louvre utca sarkán.

- Hát miért nem kezdted mindjárt ezzel, polgártárs? - jegyezte meg a parancsnok. - összeverekedtünk, mert nem hittünk a te hazafiságodban. De most már szent a béke és pecsételjük meg azzal, hogy a nemzet és a törvény nevében öleljük meg egymást!

- Jertek a keblemre! - felelte Lorin.

És a nemzetőrök meg az önkéntesek lelkesülten borultak egymás nyakába. Ebben az időben éppoly hamar a nyakába borultak egymásnak az emberek, mint amily hamar lenyakazták egymást!

- Menjünk hát, fiuk, a Thomas-du-Louvre utcai korcsmába! - kiáltották egyhangúan a két csapat emberei.

- És mi lesz velünk? - kérdezték nyöszörgő hangon a sebesültek. - Hát minket itt hagytok?

- Itt bizony! - felelte Lorin. - Itt hagyunk benneteket, mint akik elestek, harcolva a hazáért, hazafiak ellen; igaz, hogy tévedésből. Majd küldünk ide számotokra hordozható ágyakat. Addig is, szórakozásból, énekeljétek el a „Marseillaise”-t:

„Föl, honfiak, polgárok, talpra!

Itt a dicsőség reggele!...”

Maurice ezalatt az ismeretlen nővel beszélgetett a Rue du Coq sarkán, a nemzetőrök és az önkéntesek pedig, kart-karba öltve, elindultak a Place du Palais-Égalité felé.

- Maurice - szólt Lorin - már az imént mondottam, hogy jó tanáccsal szolgálok neked; Íme: gyere inkább velünk a korcsmába és ne kompromittáld magad azzal, hogy védelmedbe veszed azt a polgártársnőt, aki bájos ugyan, de mégis gyanús. A bájos hölgyek, akik éjnek idején Párizs utcáin kóborolnak...

- Uram, kérem, ne ítéljen a látszat után! - könyörgött a nő.

- Hát mindenek előtt, kegyed azt mondta: ,,Uram!” ez pedig nagy hiba, érted, polgártársnő? - De nini, csak most veszem észre, hogy én meg azt mondtam, hogy: „kegyed”!

- Jól van, jól! Hát igen: polgártárs, hadd magára barátodat, hadd fejezze be jó cselekedetét, amibe belefogott!

- Hogyan értsem!?

- Engedd, hadd kísérjen hazáig, legyen védelmezőm az egész úton.

- Maurice, Maurice! - mondotta Lorin - gondold meg, mire vállalkoztál! Még magadat is gyanúba kevered...

- Jól tudom - felelte Maurice - de azt akarod, hogy magára hagyjam e szegény, védtelen nőt, akit az őrjáratok lépten-nyomon bármely pillanatban elfoghatnak?

- Úgy van! Igen, igen! Míg az ön kíséretében, Uram!... Bocsánat... a te kíséretedben polgártárs... akartam mondani... nem érhet baj!

- Hallottad, Maurice: nem érheti baj! Tehát őt valami baj fenyegeti?

- De kedves Lorin - szólt Maurice - legyünk igazságosak! Ez a hölgy vagy jó honleány, vagy arisztokrata nő. Hogyha arisztokrata: akkor rossz ügyet védelmeztünk; de hogyha jó honleány: akkor egyenesen kötelességünk őt megvédelmezni.

- Bocsánat, kedves barátom, de a te logikád sántít; hogyan is mondotta Arisztotelész:

„Iris elvette az eszem

S most nógat, hogy...

okos legyek!”

- Ugyan, Lorin, hagyj békét Doratnak, Parnynek, Gentil-Bernardnak, erre kérlek! Beszéljünk komolyan! Akarod vagy nem akarod közölni velem a jelszót?

- Maurice, te engem az elé a dilemma elé állítasz, hogy kötelességemet áldozzam-e fel a barátságodért, avagy a barátságot a kötelességért? Nos, Maurice, attól tartok, hogy a kötelességemet áldozom föl.

- Határozd el magad, Lorin, jobbra vagy balra, de az Isten szerelmére, határozzál gyorsan!

- Nem élsz vele vissza?

- Ígérem!

- Nem elég! Esküdj meg!

- És ugyan mire? Hol?

- A haza oltáránál!

Lorin levette a sipkáját, kokárdás oldalával átnyújtotta Mauricenak, aki - nagyon természetesnek találva az eljárást - a legnagyobb komolysággal, mosoly nélkül tette le az esküt a rögtönzött „oltár” előtt.

- Most pedig - szólt Lorin - halld a jelszót: „Gaule és Lutèce”... Talán lesznek olyanok, akik majd úgy ejtik ki, amint már én is hallottam, hogy: „Gaule és Lucrece”... de ne törődj vele, mindkét szó egyformán latin...

- Polgártársnő! - fordult most Maurice a hölgy felé - Szolgálatára állok! Mehetünk!... Köszönöm, Lorin!

- Szerencsés utat! - szólt utánuk Lorin, fejére téve a „haza oltárát”, s anakreóni beszédmodorához híven, elhaladtában mormogta:

„Íme, már ismered, szép Eleonóra

Amitől rettegtél: azt az édes vétket;

Ami úgy csábított mégis mindig téged.

Ámde véleményed most sem fordult jóra!

- Vajh, mi lehet benne, ami úgy fáj, éget?”

III.
A Fossés-Saint-Victor utca

Maurice egy pillanatra zavarba jött, mikor a fiatal nővel magára maradt Attól való félelme, hogy csak bolondot járatnak vele; e csodálatos szépség csábító ereje; lelkes köztársasági érzéssel telt lelkiismeretének tiltó szava meghökkentette abban a pillanatban, amikor karját akarta odanyújtani az ifjú hölgynek.

- Hol lakik, polgártársnál? - kérdezte Maurice.

- Bizony, uram, nagyon messze inneni - felelte a nő.

- De mégis...

- A Jardin des Plantes mellett.

- Jól van! Menjünk!

- Oh, Istenem! Látom, uram, hogy terhére vagyok; de hogyha ez a szerencsétlenség nem történt volna velem és hogyha csak amolyan mindennapi veszedelemtől kellene félnem: higgye el, hogy nem élnék ennyire vissza az ön jóságával.

- Csak arra feleljen őszintén, asszonyom - kérdezte Maurice, aki a bizalmas együttlétben a Köztársaság által reá erőszakolt szótárt sutba dobva, visszatért természetes emberi beszédmodorához - csak arra feleljen: hogyan történhetett meg az, hogy ebben az órában ön Párizs utcáin látható? Nézzen csak körül: kívülünk senki sincs házon kívül!

- Uram, említettem már, hogy a Roule külvárosban voltam látogatóban. Még délben indultam el hazulról és sem akkor, sem mikor hazafelé indultam, nem volt tudomásom a történendő eseményekről. Az egész napot egy meglehetősen félreeső, magános házban töltöttem.

- Oh, igen, bizonyára valamelyik palotájában, búvóhelyén az arisztokratáknak! Vallja be legalább őszintén polgártársnő, hogy mialatt fennhangon oltalmat kér tőlem: magában kinevet engem.

- Uram, hogy gondolhat ilyet? - kiáltott föl a nő.

- Nos, hát nem mulattató az, hogy önt egy republikánus részesíti oltalomban? Ez a republikánus pedig egyszerűen árulója a saját ügyének!

- Téved, polgártárs! - vágott szavába élénken a nő, - Téved, mert én éppoly ragaszkodó híve vagyok a Köztársaságnak, akárcsak ön!

- Akkor hát, polgártársnő, mint jó honleánynak, nincs előttem titkolni valója! Honnan jön!?

- Oh, uram, kegyelmezzen! - esdekelt a nő.

Az „uram” szóban érezhető volt az őszinte, bájos szégyenkezésnek olyan kifejezése, hogy Maurice tudni vélte azt az érzést, amelyet az a kifejezés takart.

- Ez a hölgy bizonyára szerelmi légyottról jön! - gondolta magában. És anélkül, hogy számot tudna adni magának arról, hogy miért, e gondolatra összeszorult a szíve. E pillanattól kezdve elhallgatott.

E közben a két éjjeli vándor a Verrerie utcához érkezett, miután három vagy négy őrjárattal találkozott, amelyek a jelszó megmondása után útjára bocsájtotta; csak éppen egy utolsó őrjárat tisztje akadékoskodott kissé. Maurice ennek megnevezte magát és megmondta lakása címét.

- A te ügyed rendben van, - jegyezte meg a tiszt - de a polgártársnő...

- Hát azután? Mit akarsz még?...

- Kicsoda ez a hölgy?

- A... sógornőm.

A tiszt ezután tovább haladt,

- Ön tehát nős, uram? - szólt a hölgy.

- Nem vagyok nős, asszonyom. De miért kérdi?

- Azért, mert akkor egyszerűen azt is mondhatta volna, hogy a felesége vagyok! - jegyezte meg mosolyogva a hölgy,

- Asszonyom - felelte Maurice - a feleség neve szent, amellyel nem szabad könnyelműen visszaélni! Nincs szerencsém önt ismerhetni!

Most már azután a hölgy érezte, hogy szíve összeszorul e szavakra, s elhallgatott, E pillanatban haladtak át a Marie hídon, A hölgy annál jobban sietett, minél közelebb érkezett lakásához. Most a Tournelle hídon haladtak át.

- Azt hiszem, hogy most érkeztünk abba a kerületbe, amelyben ön lakik - mondotta Maurice, amikor a Saint-Bernard quai elé értek.

- Igen, uram, de éppen most van legnagyobb szükségem az ön segítségére.

- Mégis különös, asszonyom, hogy amikor megtiltja, hogy érdeklődjem az ön kiléte iránt, ugyanakkor mindent elkövet, hogy kíváncsiságomat minél erősebben felcsigázza. Nem vall nemeslelkűségre! Egy kevés bizalmat, azt hiszem, megérdemeltem öntől. Hát csakugyan nem akar kitüntetni azzal a bizalommal, hogy tudhassam: kihez van szerencsém?

- Önnek, uram olyan nőhöz van szerencséje, akit ön élete legnagyobb veszedelméből mentett ki s aki ezért hálát fog érezni ön iránt, amíg csak él! - felelte mosolyogva a hölgy.

- Nem kérek öntől ilyen sokat. Érezzen kevesebb hálát irántam, de nevezze meg magát!

- Lehetetlen!

- És mégis megnevezte volna magát mindjárt az első őrparancsnoknak, hogyha az őrségre vitték volna.

- Soha, uram! Soha!

- Hát akkor becsukták volna.

- Mindenre el voltam határozva!

- Csakhogy a fogság most...

- Tudom, vérpadot jelent.

- És ön inkább a vérpadot választotta volna?

- Inkább, semhogy áruló legyek!... Ha megnevezném magam: akkor egyúttal áruló is lennék!

- Mondhatom, hogy republikánus létemre ugyancsak különös szerepet játszat ön velem!

- Ön, uram, csak a nemeslelkű ember szerepét játssza. Ön egy szegény nőre talált, akit bántalmaztak; ön nem vetette meg őt, lett légyen bár a nép gyermeke; s minthogy újabb bántalmazások is érhették volna; elkíséri nyomorúságos külvárosi lakásáig, hogy megmentse őt! Íme, ez az egész!

- Oh, önnek csakugyan igaza van a... látszat után ítélve. Erre gondoltam volna én is, hogyha nem láttam volna az ön arcát, ha nem hallottam volna a beszédét. Az ön szépsége, az ön beszéde azonban az előkelő asszonyéra vall! Nos, éppen ez a körülmény, amely ellentétben áll ruházatával és ezzel a nyomorúságos külvárosi környékkel, bizonyítéka annak, hogy az ön éjjeli kirándulása mögött valami titok lappang! Ön hallgat... asszonyom! Jó, ne beszéljünk róla többet!... Távol vagyunk még a lakásától?

E pillanatban kanyarodtak be a Fossés-Saint-Victor utcába.

- Látja ön azt a kis fekete házat? - kérdezte a nő, kezével a Jardin des Plantes falain túl levő ház felé mutatva. - Hogyha oda érünk: ott már magamra hagyhat.

- Jól van, asszonyom, csak parancsoljon! Azért vagyok itt, hogy rendelkezzék velem!

- Talán megsértődött?

- Egy csöppet sem! Különben, úgy sem törődnék vele...

- De igenis, nagyon törődöm vele, mert még egy szívességre kell önt felkérnem.

- És mi az?

- Szívélyes, meleg búcsúzásra!... Mint két jó baráthoz illik...

- Mint két jó baráthoz illik?... Oh, nagyon is megtisztel vele, asszonyom! Különös barát az, aki még a nevét sem ismeri a másiknak, s aki előtt amaz eltitkolja a lakását, nehogy untassa látogatásával.

A hölgy mellére hajtotta fejét s hallgatott.

- Hogyha mégis, valami titkot tudtam volna meg: ne haragudjék reám, asszonyom! Akaratlanul történt.

- Itthon vagyok! - szólt a nő.

A Saint-Jaques utcával állottak szemben, amelyet sötét fasoroktól, gyártelepekkel és bőrgyárakkal telerakott utcácskáktól megszaggatott magas házak szegélyeztek. Néhány lépéssel odább folydogál a kis Bièvre-patak.

- Itt, itt lakik ön? - kérdé Maurice megütközve.

- Igen!

- Lehetetlen!

- És mégis így van! Isten önnel, isten önnel derék lovagom, bátor megmentőml

- Isten önnel, asszonyom - felelte Maurice némi gúnnyal. - Csak arra kérem: nyugtasson meg, hogy most már nem eshetik bántódása.

- Megnyugtathatom!

- Akkor tehát távozom.

És Maurice hideg, katonás köszöntés után hátralépett. A hölgy egy pillanatig mozdulatlanul maradt helyén.

- De mégsem akarok ilyen hidegen búcsúzni öntől! - szólt a hölgy. - Nyújtsa kezét.

Maurice előbbre lépett és odanyújtotta a kezét. Ekkor úgy érezte, mintha a nő egy gyűrűt húzott volna az ujjára.

- Hohó, polgártársnő! Mit csinál? Hát nem vette észre, hogy gyűrűje lecsúszott az ujjáról?

- Oh, uram, rosszul teszi...

- Nemde, még csak éppen az hiányzik, hogy a bűnöm teljes legyen!

- Fogadja el, uram... barátom!... Ne váljunk el így! Mit kíván, mit tegyek...

- Hogy jutalmam elvegyem, nemde? - kérdezte Maurice kesernyés hangon.

- Oh, nem! Nem azért! Hanem azért, hogy bocsásson meg nekem, amiért a titkomat nem árulhatom el önnek.

Amikor Maurice a sötétben csillogni látta azokat a könnyektől nedves szép szemeket; amikor, mint pihegő madárkát, kezében remegni érezte a nő meleg kezét; amikor hallotta a nőnek szinte az esdeklésig halkított hangját; haragját legott meleg érzés váltotta föl szívében.

- Hogy mit kívánok? - szólalt meg Maurice. - Látnom kell önt viszont!

- Lehetetlen!

- Hogyan? Hát csakugyan komolyan értsem azt a kijelentését, hogy én önt nem láthatom többé soha!?

Soha! - hangzott a válasz, mint szomorú visszhang.

- Oh, asszonyom, ön játékot űz velem! - mondotta Maurice s felemelve nemes alkotású fejét, megrázta hosszú haját, mintha menekülni akarna attól a láthatatlan hatalomtól, amely fogva tartja. A hölgy tétován bámult reá; látszott rajta, hogy maga sem bír teljesen szabadulni annak az érzésnek a hatásától, amely most támadt benne önkéntelenül.

- Ne korholjon! - mondotta a nő egy pillanatnyi hallgatás után, amelyet csak Maurice sóhajtása szakított meg, amit sehogy sem bírt már elfojtani. - Hallgasson és ne korholjon! Fogadja becsületszavára, hogy attól a pillanattól számítva, amelyet majd jelezni fogok, behunyt szemét egy percnyi ideig nem nyitja ki. De… adja becsületszavát!

- Nos, ha becsületszavamat adom: mi történik akkor?

- Az, hogy hálámnak olyan tanújelét fogom adni, amilyenre biztosítom önt, senkivel szemben nem lennék képes, még akkor sem, hogyha az a valaki még önnél is többet tett volna értem, ami különben alig képzelhető.

- Igazán kíváncsivá tett. Szabadna tudnom?...

- Nem! De bízza csak reám, majd meglátja...

- Asszonyom, most már igazán nem tudom, vajon angyal ön, avagy démon?

- Adja becsületszavát!

- Legyen tehát! Becsületszavamra...

- Bármi történjék is, a szemét nem nyitja ki!... Még akkor sem, hogyha tőr szúrást erezne a szívében! Megértette?

- Becsületszavamra mondom; de ön egészen elrémít ezzel a követelésével.

- Engedelmeskedjék! Hiszen úgy sem kockáztat semmit!

- Legyen, tehát! Esküszöm, hogy nem nyitom ki a szemem, bármi történjék is! - mondotta Maurice szemét behunyva. De azután egy pillanatnyi megfontolás után így szólt:

- Csak arra kérem: mutassa meg még egyszer, utoljára az arcát! Kérem, esdve kérem!

Az ifjú hölgy egy mozdulattal hátra vetette a kámzsát, de amely mozdulat nem volt minden kacérság nélkül való. És a hold fényénél, amely épp e pillanatban vonult el két felhő közt, Maurice ismét láthatta azokat az ébenfekete, lecsüngő hajfürtöket; azt a két szemöldököt, amelyet mintha tussal rajzoltak volna oda; azokat a mandula metszésű, bársonyos, epedő tekintetű szemeket; azt a finom metszésű orrt; azokat az üde ajkakat, amelyek pirosak és fényesek, mint a korall...

- Oh, milyen szép ön, milyen gyönyörű! - kiáltott föl lelkesülten Maurice.

- Hunyja le a szemét! - szólt a nő.

Maurice szó nélkül engedelmeskedett. A hölgy megfogta a kezét, egyet fordított rajta s Maurice ebben a pillanatban úgy érezte, mintha valami illatos melegség közelednék az arcához, egy ajk keresné az ő ajkát, s ott érezte azt a gyűrűt, amelyet az imént visszautasított… Olyan hirtelen érzés volt ez, mint a gondolat s oly perzselő, mint a láng! Szinte már fájt is, oly mélyen hatolt a szívébe, hogy annak minden rostjait megremegtette... Egy hirtelen mozdulattal mindkét karját kitárta.

- Ne feledje, mit fogadott becsületszavára! - hangzott már messziről a nő hangja... Maurice mindkét tenyerét a szemére szorította, hogy ellent tudjon állni a kísértésnek, amely már-már arra kényszeritette, hogy becsületszavát megszegje. Most már nem is gondolkodott többé, nem számított semmire; némán, mozdulatlanul maradt helyén... Kevés idő múlva ötven-hatvan lépésnyi távolságra egy becsapódó ajtó zaját hallotta; azután ismét elcsendesült minden... Maurice ekkor levette szeméről tenyerét, kinyitotta a szemét, körültekintett, mint az olyan ember, aki most ébredt föl álmából; és csakugyan: úgy érezte, hogy álomból ébredt valóságra és hogy mindaz, ami vele történt, csak álom lett volna, hogyha nem érezte volna ajkai közt a gyűrűt, amely bizonyítéka volt annak, hogy ez a hihetetlen kaland megtörtént valóság...

IV.
Más idők, más erkölcsök

Amikor Maurice Lindey magához tért s körültekintett, csak sötét, szűk utcákat látott elnyúlni maga előtt jobbról és balról; fel akart eszmélni, magára akart ismerni, de belseje fel volt dúlva, az éjszaka pedig sötét volt. A hold, amely az imént egy pillanatra kibukkant, hogy rávilágítson az ismeretlen hölgy bájos arcára, most ismét elbújt felhőkárpitja mögé. Maurice egy pillanatnyi habozás után folytatta útját a lakása felé, amely a Roule utcában volt. Amikor a Sainte-Avoie utcába ért, feltűnt neki, mily sűrűn járnak-kelnek az őrjáratok a Temple-negyedben.

- Mi történt? - kérdezte Maurice meglepetten az egyik őrjárat parancsnokától, aki éppen házkutatást végzett a Fontaines utcában.

- Hogy mi történt? - felelt az altiszt. Hát csak az történt, hogy az éjszaka meg akarták szöktetni Capet-nét és minden pereputtyát!

- És hogyan történt?

- Egy arisztokrata csapat, hogyan-hogyan nem, megtudta a jelszót s a nemzetőrségi vadászok ruhájában beférkőzött a Temple-be, ahonnan meg akarta őket szöktetni. Szerencsére a csapat parancsnoka, mikor az őrtiszttel beszélt, elszólta magát, „uram”-nak szólítva azt; elárulta magát: arisztokrata volt!

- Az ördögbe is! És letartóztatták az összeesküvőket? - kérdezte Maurice.

- Nem! A csapat kimenekült az utcára s ott szétszaladt.

- És van-e remény rá, hogy elcsípik ezeket a gazfickókat?

- Oh, hiszen csak egy van közöttük olyan személy, akit érdemes lenne elfogni: a parancsnokuk, a magas, sovány... akit az őrszemélyzet közt egy községi ember csempészett be. Elillant a nyomorult! Úgy látszik, egérutat talált s elmenekült a Madelonettes irányában.

Más körülmények közt Maurice ezt az éjszakát a honfitársaival együtt virrasztotta volna át, akik a Köztársaság üdve fölött őrködnek; csakhogy egy óra óta nem a honszeretet volt egyedüli gondolata! Folytatta tehát az útját, s az imént hallott hír hatása lassankint elhalványult lelkében az elkövetkezendő események gondolatára. Egyébiránt az efféle szöktetési kísérletek híre gyakori volt, s maguk a polgárok is jól tudták, hogy bizonyos körülmények közt, mint politikai eszközhöz folyamodnának hozzá; ez a hír tehát nem nagyon nyugtalanította az ifjú republikánust.

Amikor Maurice lakására ért, már ott találta „szolgálatkész” emberét. Ebben az időben ugyanis nem volt többé szolga. Maurice tehát, mondjuk így: otthon találta „szolgálatkész” polgártársát, aki már várt reá, de aki a várakozás alatt elaludt s álmában rémítően hortyogott. Azzal a köteles kímélettel, amellyel az ember hozzá hasonló embertársának tartozik, Maurice felköltötte emberét, lehúzatta vele a csizmáját s elküldte, hogy ne zavarja őt a gondolataiban; azután ágyba feküdt s minthogy már későre járt az idő, és mert fiatal volt: minden belső nyugtalansága ellenére, álomba merült.

Másnap reggel levelet talált az éjjeliszekrényen; az írása finom volt és előkelő. Ismeretlen kéz írta, Megnézte a pecsétjét, amelyen jelige gyanánt ezt az angol szót vette észre: „Nothing” – Semmi. Felbontotta a levelet s e sorokat olvasta benne:

„Köszönet! Örök feledés fejében örök hála.”

Maurice behívta emberét; az igazi hazafiak többé nem használják a csengőt, amely csak szolgaságot jelentett. Különben is sok ilyen „szolgálatkész” polgártárs feltételül kötötte ki a csöngetés mellőzését, mikor új gazdájához munkára szegődött, Maurice embere, aki körülbelül harminc éves lehetett, a keresztségben a Jean nevet kapta, de amelyet 92-ben a Scaevola névvel cserélt föl, lévén a Jean nagyon is nemesi hangzású és vallásos jellegű.

- Scaevola, mit tudsz erről a levélről? - kérdezte tőle Maurice.

- Semmit, polgártárs.

- Ki adta át neked?

- A kapus.

- És ki adta át annak?

- Bizonyosan valami küldöncféle, mert postabélyeg nincs rajta.

- Eredj és hívd föl a kapust, mondd, hogy én kéretem.

A kapus eleget tett a kérésnek, mert Maurice üzente, akit szerettek az emberek, akiknek csak valami közük is volt valaha hozzá. A kapusnak Aristide volt a neve. Maurice faggatta. Egy ismeretlen ember úgy reggel nyolc óra tájban állított be hozzá a levéllel. Maurice bárhogy faggatta is tovább a kapust: abból ugyan nem tudott többet kivenni. Kezébe nyomott egy tíz frankos pénzdarabot s kérte, fogadja el, s ha az a küldönc ismét jelentkeznék: feltűnés nélkül kövesse nyomon s figyelje meg, hogy hová megy. De tegyük is mindjárt hozzá, hogy Aristide nagy elégtételére, aki kissé megalázva érezte magát attól a megbízatástól, hogy egyik embertársát lopva kövesse nyomon, - az az ismeretlen ember többé nem jelentkezett.

Amikor Maurice magára maradt, bosszúsan összegyűrte a levelet, ujjáról lehúzta a gyűrűt s a levéllel együtt az éjjeliszekrényre tette; azután a fal felé fordult azzal az elhatározással, hogy tovább alszik. Egy óra múlva azonban, alábbhagyva ezzel a kérkedő szándékkal, megcsókolta a gyűrűt és újra elolvasta a levelet; szép zafírkő volt a gyűrűben. A borítékban bájos kis kártyajegy, amely már messziről elárulta arisztokrata származását.

Miközben a levelet vizsgálva forgatta kezében, kinyílt az ajtó. Maurice ujjára húzta a gyűrűt s vánkosa alá rejtette a levelet. Az ébredező szerelemtől való szégyenkezésből cselekedett-e így Maurice, avagy szégyenérzetéből a hazafinak, aki nem akarja, hogy megtudják, hogy olyan meggondolásán emberekkel tart fenn barátságot, akik efféle levélírásra vetemednek, melynek már az illata is kompromittálhatta őt s azt a kezet is, amely írta, de azt a kezet is, amely felbontotta, Egy fiatalember lépett be nemzeti viseletben, de amely a legválasztékosabb, a legelőkelőbb volt. Köpenye a legfinomabb posztóból való; a nadrágja kasmixszövet; tarka harisnyája finom selyem; phrygiai sapkája elegáns alakjával és szép bíborpiros színével megszégyenítette volna magát Párizs sipkáját is! Övében különben egy pár pisztolyt viselt, amely még a régi királyi gyárban készült Versailles-ban; egyenes, rövid kardja hasonló a Champ de Mars katonai növendékeinek kardjához,

- Hát te még alszol, Brutus? - szólt a jövevény. - A haza pedig veszélyben van! Fi donc!

- Oh, nem, Lorin, nem alszom, csak álmodozom - felelte nevetve Maurice.

- Igen, tudom, Eucharisról, Calypso istennő nimfájáról.

- No lám! Én pedig nem tudtam.

- Már hogyne tudnád?

- De kiről beszélsz? Ki legyen az az Eucharis, akire te gondolsz?

- Ej, hát az a nő...

- Melyik nő?

- Hát a Saint-Honoré utcai nő, akit az őrjárat elcsípett; aki miatt kockára tettük a fejünket, te meg én, tegnap este.

- Hát igen, emlékszem! - jegyezte meg Maurice, aki jól tudta ugyan, hogy kire céloz a barátja, de színlelte, hogy nem tudja, kiről van szó, ki az az ismeretlen nő.

- De mondd csak! Ki az a. női?

- Semmit, de éppen semmit nem tudok róla.

- Szép legalább?

- Bánom is én! - felelte Maurice ajkát biggyesztve megvetően. - Szerelmi légyottok után megunt, szegény nő.

„Mily gyönge lény az ember:

Szerelem kínjával szembe szállni nem mer...”

- Nem lehetetlen, hogy csakugyan az - mormogta Maurice, mely gondolattól e percben szinte megborzadt s inkább szerette volna azt hinni, hogy az a nő csakugyan valami összeesküvő, semmint, hogy szerelmes asszony...

- És hol lakik?

- Nem tudom.

- Ugyan? Te semmit sem tudsz. Szinte lehetetlen!

- Miért volna lehetetlen?

- Hiszen hazakísérted!

- A Marie hídon a faképnél hagyott…

- Megszökött volna tőled? Tőled, Maurice? - kacagott fel gúnyosan Lorin. - Egy asszony kisiklanék a te kezedből? Ugyan hadd el! Haha!...

„Vége már a kis galambnak,

Mely ölyv zsákmánya lett;

S vége a kis gazellának

Melyre tigris éhezett!...”

- Lorin! - szólt komoly hangon Maurice, - Hát sohasem szokod meg már a rendes beszédet, azt, amelyen minden ember beszél. Kétségbe ejtesz azokkal az örökös, vad verseiddel.

- Hogyan? Azt akarod, hogy úgy beszéljek, ahogy mindenki tud? Én azonban jobban beszélek mindenkinél, azt hiszem! Úgy beszélek, mint Demoustier polgártárs, versben és prózában egyaránt. Ami pedig a verseimet illeti, hát tudd meg, hogy ismerek egy Emíliát, aki azokat nem találja rosszaknak! De térjünk csak vissza a tiédre...

- Az én költészetemre?

- Oh nem! A te Emíliád dolgára.

- Hát nekem is volna Emiliám?

- Ugyan, ugyan! A te gazellád nőstény tigrissé változott és megmutatta a foga fehérét, amitől te feldühödtél, de szerelmes is lettél.

- Én és szerelmes? - jegyezte meg Maurice fejét rázva.

- Hát igen! Szerelmes vagy!

„A szívet biztosabban érik

Cytherea vak nyilai,

Mint a haragvó Jupiter

Vad, tüzes villámai...”

- Lorin! - szólt Maurice egy lyukas kulcsot felkapva az éjjeli szekrényről. - Ha még egy verset mondasz, hát kifütyüllek!

- No jó! Hát beszéljünk a politikáról! Tulajdonképpen ezért jöttem hozzád. Tudod a legújabb újságot?

- Úgy tudom, hogy özvegy Capet-né asszony meg akart szökni.

- Dehogy! Nemcsak ez!

- Hát mi még?

- A Maison-Rouge hírhedt lovagja Párizsban van.

- Csakugyan? - kiáltott föl Maurice, felülve az ágyban.

- Igen bizony! Saját becses személyében!

- És mikor érkezett?

- Tegnap este.

- Hogy történhetett?

- A nemzetőrség vadász-egyenruhájában besurrant Egy nő, akiről azt hiszik, hogy egyszerű polgárnő ruhájába öltözött arisztokrata hölgy volt, csempészte ki az egyenruhát a sorompón túl; nemsokára, kart-karba fűzve, együtt jöttek át a sorompón. Csak, amikor már elhaladtak, fogott gyanút az őr. Az asszonyt az imént batyuval látta áthaladni a sorompón s most íme, egy katonával tér vissza karonfogva. Az őr gyanúsnak találta az esetet, felriasztotta az őrséget s utánuk iramodtak, A Saint-Honoré utca egyik szállójában tűntek el, melynek kapuja mintha varázsszóra nyílt volna ki. A szállónak egy másik kijárata is van a Champs-Élysées felé. Vége! A Maison-Rouge lovagja és bűntársa eltűntek, mintha a föld nyelte volna el. A szállót le fogják rombolni, a gazdáját pedig vérpadra küldik; mindez azonban nem fogja megakadályozni a lovagot abban, hogy kísérletét, amely négy hónappal ezelőtt először, tegnap pedig másodszor hiúsult meg, újrakezdje.

- És nem tartóztatták le? - kérdé Maurice.

- Az ám! Hát tartóztasd le Proteust, kedves Maurice, tartóztasd le Proteust; tudod, mennyi fáradságába került Aristeusnak, amíg célhoz ért:

„Pastor Aristoeus fugiens Pencia Tempe.”

- Úgy vigyázz, hogy mindjárt sípolok! - mondotta Maurice a lyukas kulcsot a szájához emelve.

- Inkább te vigyázz, teringettét! Mert ezúttal nem engem, hanem Virgiliust fütyülnéd ki,

- Helyes, s minthogy ez idézetet nem fordítod le: nincs semmi észrevételem. De térjünk csak vissza a Maison-Rouge lovagjára.

- Hát szó, ami szó: ismerjük el, hogy kemény egy legény!

- Hasonló vállalkozásokhoz nagy bátorságra van szükség.

- Vagy szerelemre!

- Hát azt hiszed, hogy igaz volna a lovag szerelme a királyné iránt?

- Nem hiszem; én csak úgy adom tovább, ahogy hallottam. Egyébiránt a királyné többeket magába bolondított, nincsen abban tehát semmi csodálni való, hogyha őt is elcsábította. Úgy mondják, hogy Barnave-t is levette a lábáról.

- Nem tesz semmit! A fő az, hogy a lovagnak a Temple-ben is vannak cinkosai.

- Nem lehetetlen:

,,A szerelem előtt

Nincs lakat, se zár ...”

- Lorin! Már megint verselsz?

- Ah, igaz! Bocsánat!

- Akkor tehát te is hiszel a mendemondának?

- Miért ne hinnék?

- Szerinted a királynéba kétszázan szerelmesek.

- Kétszázan, háromszázan, vagy négyszázan! Elég szép, hogy az emberek belé szeressenek. Azt azonban nem mondottam, hogy ő is viszont szerette őket; de elég, ha azok szeretik őt. A napot mindenki látja, a nap nem mindenkit lát.

- Azt állítod tehát, hogy a Maison-Rouge lovagját...

- Igen, hogy űzik-hajtják e percben, s ravasz róka legyen, hogy a vizslák elől elmenekülhessen!

- S mit tesz a Kommün e célból?

- Rendeletet fog kiadni, melynek értelmében köteles minden ház lajstromot kifüggeszteni a kapujára, amelyben fel kell tüntetni a lakók neveit. Ez lesz a megvalósítása a régi álomnak: Miért nincs minden ember szívén ablak, hogy mindenki lássa, mi megy benne végbe!

- Ah, mily pompás eszme! - kiáltott föl Maurice.

- Hogy ablak legyen minden ember szívén, nemde?

- Nem az! Hanem az, hogy névsor legyen kifüggesztve minden ház kapuján!

Maurice csakugyan arra gondolt, hogy ily módon sikerül majd rátalálni az ismertlen nőre, vagy legalább is nyomára akadni, amelyen elindulhat.

- Nemde? - mondotta Lorin. - Bizonyosra veszem, hogy legalább is ötszáz nemes jut ily módon egy csapásra a kezünkre. De majd elfelejtettem: ma reggel az önkéntesek küldöttsége járt fönn a klubban; épp a mi tegnap éjszakai ellenfeleink voltak a vezetői, akiket én holtrészegen hagytam magukra a korcsmában; virágfüzérekkel és babérkoszorúkkal ékesítették föl magukat.

- Ne mondd! És hányán voltak? - kérdezte Maurice.

- Lehettek vagy harmincan. Valamennyien simára borotválva, mellükön virágbokréta.

„- A thermopylei klub tagjai! Polgártársak! - kezdte a szónok. - Mint igaz hazafiak, azt akarjuk, hogy a francia egységet ne zavarja meg félreértés! Eljöttünk tehát, hogy testvéri szeretetben összeölelkezzünk!...”

- Nos?...

- Nos, újból összeölelkeztünk, vagy ahogy Diafoirus mondaná: ismét elölről kezdtük. A titkár asztalán oltárt rögtönöztek s két hűtővödröt teli raktak virággal; s mint hogy te voltál az ünnepelt hős: háromszor kiáltották a nevedet, hogy megkoszorúzzanak. Minthogy pedig te nem jelentkeztél a hívásra. - amint, hogy nem is jelentkezhettél, mert nem voltál jelen - és mert hát valakit csak meg kellett koszorúzni: hát megkoszorúzták Washington mellszobrát. Íme, így ment végbe az ünnepség.

Amikor Lorin befejezte elbeszélését, amely ebben az időben éppen nem volt bohózatosnak mondható, az utcáról hirtelen zaj, lárma és az ekkor oly általánosain megszokott, előbb messziről, majd mindinkább közelebbről hangzó dobszó hangzott fel.

- Mi zaj? - kérdé Maurice.

- A Kommün rendeletét hirdetik ki - felelte Lorin.

- Rohanok az egyesületbe! - kiáltotta Maurice kiugorva az ágytól s beszólította a „polgártársat”, hogy legyen segítségére az öltözködésnél.

- Én pedig lefekszem - mondotta Lorin. - Az éjszaka ezek miatt a feldühödt önkéntesek miatt alig aludtam két óra hosszat. Ha csak egy kicsit püfölik egymást: hát csak hagyj aludni tovább; de hogyha komolyra fordul a dolog: akkor tüstént keress föl!

- De hát miért csípted ki magad ennyire, Lorin? - kérdé Maurice futó pillantást vetve barátjára, aki éppen felállt, hogy távozzék.

- Egyszerűen azért, mert hogyha hozzád jövök: okvetetlenül végig kell mennem a Béthisy utcán; már pedig a Béthisy utca harmadik számú házának egy ablaka tüstént kinyílik, valahányszor arra járok.

- És nem félsz attól, hogy piperkőcnek tartanak?

- Piperkőc, én-e? Sőt, engem úgy ismernek, mint igazi „sans-culotte”-ot; de hát a szép nem iránt tartozó kötelességből némi áldozatra is van szükség. A hazafiság nem föltétlenül zárja ki a szerelmet; ellenkezően: az egyik megköveteli a másikat:

„Köztársaság elrendelte,

Kövessünk görög példákat:

S a szabadság oltáránál

Imádják a Gráciákat!”

- És most úgy merészelj fütyülni Maurice, hogy följelentelek, mint arisztokratát és úgy leborotváltatom a fejedet, hogy soha azon haj nem nől! Isten veled!

Lorin kézszorításra nyújtotta a kezét, amelyet Maurice melegen megszorított, mire Lorin valami hamiskás szerelmi dalt dudorászva, távozott.

V.
Ki is volt hát tulajdonképpen
Maurice Lindey polgártárs?

Mialatt Maurice Lindey, hamarosan felöltözködvén, a Lepellettier utcában levő egyesületi helyiségbe sietett, ahol, mint titkár működik, kíséreljük meg nagyjából vázolni előéletét ennek a férfinek, aki azzal a nagyszerű lendülettel jelent meg előttünk a színen, ami csak nagyratermett, nemes természetek sajátja.

Ez az ifjú csakugyan a teljes és tökéletes igazságnak megfelelően vallott, amikor az ismeretlen hölgy előtt magát Maurice Lindey néven nevezte meg és hogy a Roule utcában lakik. Még csak azt tehette volna hozzá, hogy félnemes családból származik. Ősei kétszáz év óta tüntettek örökös parlamenti ellenzékieskedésükkel, amely híressé tette a Mole-ok és Maupeou-k neveit. Atyja, a derék Lindey, aki egész életében szakadatlanul a zsarnokság miatt sírt, jajgatott, 89. július 14-én, mely napon a Bastille a nép kezére jutott, meghalt meghatottságában és attól való rémületében, hogy az eddigi zsarnokságot katonai önkény váltotta föl, hátra hagyván anyagi tekintetben független, érzelmeire pedig republikánus, egyetlen fiát. A forradalom, amely nyomon követte ezt a nevezetes eseményt, Maurice-t a férfias érettség teljében találta, mint amely a küzdőtérre lépő bajnokhoz illik, republikánus nevelését pedig megacélozták gyakori látogatásai a klubokban és azon idők valamennyi röpiratainak olvasása. Az Isten a megmondhatója: mennyi ilyen művet volt kénytelen Maurice végigolvasni! Mély és megokolt megvetés a papi uralom ellen; bölcsészeti alapon való mérlegelése az összeséget alkotó elemeknek; abszolút tagadása minden olyan nemességnek, amely nem személyi; igazságos méltánylása a múltnak; az új eszmék iránt való izzó hév; a nép és a szervezetek iránt érzett rokonérzés: íme, erkölcseire nézve ilyen volt az a férfi, akit nem mi választottunk, hanem akit azok a naplójegyzetek tettek meg történetünk hősévé, ahonnan adatainkat merítettük.

Ami a külsőt illeti: Lindey Maurice öt láb nyolc hüvelyk magas, huszonöt-huszonhat éves fiatalember volt; izmos, mint Herkules és szép; azzal a francia szépséggel megáldva, amely a frankok fajának sajátossága, tehát: tiszta homlok, kék szem, hullámos gesztenyeszín haj, üde arc és elefántcsont színű fogak.

És most lássuk polgári állását: ha nem is gazdag, de anyagilag független; a neve tisztelt és népszerű; liberális neveléséről s még inkább nevelésénél is liberálisabb elveiről nevezetes férfi, aki a fiatal hazafias polgárokból alakult párt élén áll. A „sans-culotte”-ok talán kissé mérsékeltnek, a szakadárok ellenben kissé kikent-kifentnek tartották. A „sans-culotte”-ok azonban megbocsátották neki mérsékletét, látván: mint töri ketté gyönge nádszálként a legcsomósabb furkósbotot: a szakadárok pedig megbocsájtották néki előkelőségét, látván: egyetlen ökölcsapásától mint gurul húsz lépésnyire közülök az, aki ferde szemmel mert reá nézni, A külsejére, erkölcsére és összetett polgári erényeire nézve ilyennek bemutatott Maurice részt vett a Bastille bevételében s a versailles-i kiküldetésben; oroszlánként harcolt augusztus 10-én és nem szabad tőle megtagadni azt az elismerést, hogy egyformán pusztította a hazafit és az ellenforradalmárt, mert éppúgy nem tűrte a gyilkost, a jakobinus-köpenyeg alatt, mint ahogy nem tűrte a köztársaság ellenségét vörös gúnya alatt, ő volt az, aki a kastélyok védelmezőit a megadásra intette; és hogy a vérontást megakadályozza: ráfeküdt az ágyú torkára, amelyet egy párizsi tüzér épp abban a pillanatban akart elsütni; ő jutott be egy ablakon át elsőnek a Louvre-be, noha ötven svájci katona es ugyanannyi nemes tüzelt rája; amikor pedig észrevette a megadás jelét s látta, hogy társai azért tovább gyilkolják a fegyvertelen s a puszta életükért könyörgő foglyokat: Maurice irgalom nélkül aprította le társait is, amely tette olyan tekintélyt kölcsönzött neki, amilyenre csak Róma és Görögország legszebb napjainak történetében találunk példát.

Amikor megüzenték a háborút, Maurice katonának állott és hadnagyi ranggal a határra ment azzal az első ezerötszáz önkéntessel, akiket a város küldött a támadók ellen és akiket naponkint újabb ezerötszáznak kellett követnie. Mindjárt az első ütközetben, Jemappes mellett, golyó érte, amely átfúrva vállának acélizmait, a csonton meglapult. A népképviselő ismerte Maurice-t; hazaküldte Párizsba gyógyulni. Egy teljes hónapig vergődött láztól gyötörve a kórházi ágyon, de már a január hónap talpon találta, s ha névleg nem is, de tényleg parancsnoka lett a thermopylei klubnak, azaz a párizsi polgárság száz ifjának, akik fegyvert ragadtak, hogy megakadályozzanak minden kísérletet a zsarnok Capet érdekében. Mi több: komor haragjában összeráncolt homlokkal, kimeredt szemmel, halovány arccal, a gyűlölet és a részvét vegyes érzésével szívében, kivont kardját kezében tartva nézte végig a király kivégzését, s a tömegben talán egyedül ő maradt néma, mikor a szent életű Lajos e fiának feje a porba hullott; csak amikor a fej legurult, suhogtatta meg feje fölött félelmetes kardját, s barátai, akik valamennyien „Éljen a szabadság!” kiáltásban törtek ki, nem vették észre, hogy az ő kiáltása ezúttal kivételesen nem vegyült az övék közé.

Íme, ilyen volt az a férfi, akit március 11-ikén reggel ismertünk meg a Lepellettier utcában, s akinek történetünk, ezt a kort jellemző viharos élet részleteinek elmondásával, domborképét fogja nyújtani.

Maurice tíz órakor érkezett az egyesület helyiségébe, ahol nagy volt az izgalom. Arról volt szó, hogy feliratot intéznek a Konventhez, amelyben a girondiak összeesküvésének megakadályozását követelik. Már türelmetlenül várták Maurice érkezését, A beszéd kizáróan a Maison-Rouge lovagjának visszatéréséről és a vakmerőségéről folyt, amellyel ez a megátalkodott összeesküvő már másodízben lopakodik vissza Párizsba, ahol pedig, jól tudhatta, díj van a fejére tűzve. A lovag visszatérését kapcsolatba hozták a tegnapi Temple-beli szöktetési kísérlettel, s valamennyien gyűlöletüknek és felháborodásuknak adtak kifejezést az árulók és a nemesek iránt. Ám az általános várakozás ellenére, Maurice nyugodt és néma volt; ügyesen megszerkesztette a proklamációt, három óra alatt elintézte minden dolgát az egyesületben; megkérdezte, vajon a gyűlés véget ért-e, az igenlő válasz után távozott s a Saint-Honoré utca felé sietett. Amikor ideérkezett, Párizs teljesen új színben tűnt föl neki. Látta a Rue de Coq szögletét, ahol az éjjel a szép ismeretlen nőt pillantotta meg a katonák kezei közt vergődve; majd ez utcától egészen a Marie hídig, mindenütt követte azt az utat, amelyen a nőt elkísérte, s meg-megállt azokon a helyeken, ahol őket a különböző őrjáratok megállították, megismételvén mindenütt a szavakat, a párbeszédet, amelyeket egymás közt váltottak s amelyek visszhangként még most is a fülébe hangzanak. Délután egy órára járt az idő, s a fényes nap, amely sugárözönben fürösztötte a sétányt, minden lépésnél felidézte benne az elmúlt éjszaka emlékeit... Maurice átment a hídon és csakhamar elérte a Victor utcát, ahogy ez utcát akkor nevezték.

- Szegény nő! - mormogta magában Maurice. - Nem gondolta volna, hogy titka mindössze egy éjszakán át marad titok. Napfénynél megkeresem azt a kaput, amelyen át besuhant a házba, sőt hátha valamelyik ablakban megpillanthatom!

Ekkor a Saint-Jaques utcába ért s olyan helyzetben foglalt állást, amilyent tegnap a nő reá parancsolt. Egy pillanatra még a szemét is behunyta, azt hívén, szegény bolond, hogy a tegnapi csók ismét égetni fogja az ajkát. Ámde most csak az emlékét érezte felújulni. Igaz ugyan, hogy még az emléke is égette a lelkét... Maurice kinyitotta a szemét s maga előtt látta a két utcát: az egyiket jobb-, a másikat bal felől. Sáros, rosszul kövezett utcák, korlátokkal a járdán s a patakon egyszerűen átvetett apró hidacskáktól megszaggatva; itt-ott gerendákból összerótt tornácok, titkos zugok, húsz rozoga, szúette kapu. Az elnagyolt munka teljes nyomorúságát példázta s a nyomorúságot a maga rútságában mutatta be. Itt-ott kertek, amelyeket sövény vagy szőlőkarókból készült kerítés vett körül és csak néhány kőkerítés volt látható; a pajtákban bőrök száradtak és terjesztették a bőrgyárak émelyítő Illatát. Maurice már két óra óta nézdegél, keres-kutat eredménytelenül; tízszer is visszatér kezdő állásába, hogy tájékozódjék, de minden kísérlete meddő maradt. A fiatal nő nyomát úgy látszik eltakarta a köd és elmosta az eső.