Túl sokat álmodtam

FÜLÖP VALETINA

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Fülöp Valentina

www.tarandus.hu

Felelős kiadó: Alcser Norbert ügyvezető

Szöveg © Fülöp Valentina, 2021

Borító© Tarandus Kiadó, 2021

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektor: Vörös Eszter

Férjemnek.

Mert minden életemben téged szerettelek!

Rácsodálkoztál már valaha arra, hogy történhetett?

Hogy lett mindenből hazugság?

Néha azt gondolom, jobb nem firtatni az okát.

És tudod, miért? Mert már régóta tudom, hogy ahol van vágy, ott lesz szenvedély, ahol szenvedély van, ott valaki meg fogja égetni magát.

De csak azért, mert lángba borít, még nem kell elfutni.

Július 12. szerda A bolond és a király

– Inkább egy sokkterápia, minthogy még egyszer kocsival menjek dolgozni! Már az ötödik kört futom, hogy találjak egy rohadt parkolóhelyet! – gondolom, miközben egy kövér izzadtságcsepp gördül végig a halántékomon, bár a légkondicionálás jórészt kirekeszti a hőséget a kocsimból. – Még jó, hogy a nyári tábor közel van, és Bodza hozza haza a gyerekeket, nyilván a gyors, izzasztó hazasétálás után már „hűvösre tette” őket – szellemeskedek, saját nyomoromat feledtetendő.

Az idegőrlő parkolást követően szedem a lábam. Talpam alatt érzem az olvadt aszfalt süppedését, tarkómba szinte belemar a késő délutáni napsütés. Az utcák szinte kihaltak, csak az egyik lakásból kiszűrődő, bágyadt zongorahangok árulkodnak arról, hogy az élet a házak falai közé menekült.

Vállamat húzza a tervdokumentációval teletömött táskám. Ugyan nem szeretek munkát hazahozni, de holnap leadási határidő van, még tartalomjegyzéket kell készítenem, és össze is kell állítanom.

Arról nem beszélve, hogy a fénymásolóból el kell hozni a terveket.

A lakásba érve forró, tapadós és mozdulatlan a levegő, az otthon rezzenetlensége csapdába ejtette a meleget. A szobákat a száradó ruhák öblítőillata járja át. Furcsa ürességet érzek. Mi mást is éreznék, senki nincs otthon. Jobb ötlet híján lehajítom a táskámat a kanapéra. Hallom a finom bőr súrlódását a szöveten, a rugók nyikkanását, és látom a bútorról felszálló porszemcséket kavarogva csillámlani az ablakon átragyogó, a sötétítőfüggöny mellett beszökve vékony csíkra szűkülő

napfényben, miközben elindulok a fénymásolóba.

Ahogy bezárnék, nyikordul a szomszéd Irénke néni ajtaja. Az ajtórésben megjelenik ezüstszín haja. Frizurája most is, mint mindig, tökéletes: szigorú, tarkóra kötött apró balerinakonty, kezében a nedves konyharuhát szorongatja. A forró nyári délutánon kihalt gangon odasasszézok lakásunk ajtajától az övéhez. Kezében oda nem illőként tartva a konyhai törlőt, fejét nekitámasztja a régi típusú bejárati ajtónak.

Már ócska barna volt, és mállott róla a festék. Pár hónapja felajánlottam neki, hogy lefestem.

Elegáns, halványszürke, fényes festéket vettem. Mikor megmutattam, olyan kétkedően nézett rám, mintha egy döglött űrlény lett volna a festékes bödönben.

– Tessék elhinni, most ez a divat, és illeni fog Irénke lakásához is! – mondtam neki.

– Biztos ez, fiam? – kérdezett vissza minden meggyőződés nélkül.

– Mit tetszene ahhoz szólni, ha az ajtó színével egyezőre festeném az ablakkereteket is? –

győzködtem.

– Zsigmond, fiam, megtennéd? – érdeklődött izgatottan, és a beszélgetés ezen pontján éreztem, hogy megnyertem a csatát.

– Hát persze – válaszoltam, és akkor még nem tudtam, hogy milyen héroszi küzdelem lesz lecsiszolni a félig lepattogzott festéket mindenről.

De lefestettem. És Irénke nagyon boldog volt a végeredménnyel.

– Nahát, olyan, mint nagyanyáméknál volt anno! – ujjongott, és én tudtam, hogy ez a legnagyobb bók, amit kaphatok.

Szóval, Irénke néni ott támasztja a szép, új festésű, szürke bejárati ajtót, én derekammal

nekitámaszkodok a gang fekete vaskorlátjának. Nyomja a hátamat, de ez is csak emlékeztet a szépségére, a szecessziós jellegből adódó ornamentikus díszítésre. A kunkorodó vaslevelekre és a fémbe fagyott, nyíló virágszirmokra. Mégiscsak belsőépítész vagyok, vagy mifene?

– Tessék csak mondani, Irénke néni! – buzdítom.

Halkan mondja, hogy Bodza – neki úgy mondta – beszélgetni ment, fiam, mikor viszed el a gyerekeket?

– Kérem, hadd maradjanak még, el kell mennem a fénymásolóba a tervrajzomért.

Apró, szürke kavicsszeme sarkában elmélyülnek a ráncok, miközben kérdő pillantás mellett nagyot sóhajt, kis, elnéző mosoly villan az arcán, de vállalja. Kedves, idős hölgy, aki szívességből vigyáz a gyerekekre szükség esetén. Ez a mostani nem igazán tűnik szükséghelyzetnek. Bár, ki tudja.

Elhoztam a tervet, örülök, hogy kész lett. Épp időben, hogy még a határidő lejárta előtt le tudjam adni. A kiscsaj a fénymásolóban az orrkarikájával és sok-sok fülbevalójával ugyanis nem igazán érti, érzi a jelentőségét a vállalási határnapnak. Honnan a fenéből is tudná, neki végül is minden nap egyforma. Papírtenger, türelmetlen vevők, köztük seggfejek, diákok, és komoly munkavállalók határidővel. Mondjuk ahhoz, hogy én, a „komoly munkavállaló határidővel” le tudjam időben adni a tervet, seggfejjé kellett válnom. Nem számít, végül elkészült.

Hazaérek. Patakokban folyik rólam a víz. Én hülye, megmakacsoltam magam és gyalog mentem, nem akartam feladni nehezen szerzett harcállásomat a parkolóban. Bodza, gyerekek sehol.

Anyósomnál végül rátalálok a feleségemre, a gyerekek még mindig Irénke nénit boldogítják.

Bodza főz nekem egy kávét. Türelmetlenül felhajtom, mit sem törődve azzal, hogy égeti a torkomat.

Kérem, menjünk haza. Ma már elégszer izzadtam le, elégszer voltam otthon az üres lakásban.

Szeretnék hazaérni és a családommal lenni, mondjuk egy gyors zuhanyzás után. A hőség kiszívta belőlem az erőt, idegessé és feszültté tett. Bodza válasza, rendben, de előtte tegyünk egy kis kitérőt, csak később hozná el a gyerekeket. Nem értem az egészet, de boldog vagyok, hogy kettesben akar velem lenni, a mindennapi rohanás, a munkahelyi megfelelés és a családi puzzle állandó ki-, be-, át-, össze-, visszarakása mellett erre mostanában igen kevés időnk jutott. Pont ezért várom a nyarat. A nyaralás bohósága, szabadságérzést megágyazó lehetősége mindig segít ezen.

A Városmajorban sétálunk, beszélgetünk. Élvezem a szél érintését, a dübörgő, nyári meleg estére csituló, ölelő otthonosságát. Egy pad mellett elsétálva végighúzom a kezem a legfelső deszkán.

Szinte érzem a napmeleg fa illatát. Megállunk az öreg templom hűvösében a kőfalnál, mindketten nekivetjük a hátunkat is. Bodza ívet húz cipője orrával a porba. Érkezésünkre egy smaragdszínű gyík rezzen össze napozás közben, hogy a kövek közt átszaladva eltűnjön a bokrok alatt. Ahogy Bodzára nézek, látom a fények játékát az arcán, a levelek mozgása keltette árnyjátékot. A kezével farmerja egy kibomlott cérnaszálát huzigálja, tekergeti, de leszakítani nem tudja. Kicsit ismét egyetemistának érzem magam; szeretem ezt az érzelmi időutazást. Behunyom a szemem és engedem, hogy a természet megnyugtasson. Nem nézek rá, de hallgatom a szuszogását mellettem. Aztán érzékelem, hogy megváltozik a levegővétele, kis szünet után kiböki:

– Zsigi, neked olyan társ kellene, mint a tervrajzaid. Határok mentén létrehozott, szabályos, kiegyensúlyozott. Én nem vagyok ilyen. Váljunk el!

Úgy kezdett neki, olyan hangon és olyan milliméteres pontossággal kimért szavakkal, ami nyilvánvalóvá tette, hogy jóval a mai nap előtt értek meg benne. Megfordul velem a világ. Fülemben zúgás. Nem is marad abba. Ebben a pillanatban megáll az idő, és meghajlik a tér. Leírhatatlan, ami belül történik. Némán indulunk tovább.

Ez a csend legyűr. Nem is tudom, hogy honnan, de előtüremkedik a gondolat, hogy mindannyian a csendtől félünk a legjobban. A csend ugyanis az az üres lap, amire félelmeinket ráírhatjuk. Egyiket a másik után.

Annyira vágyom az otthonomba, mert ebben a percben érzelmi hajléktalan vagyok. Kérem Bodzát, most már menjünk haza.

Elindulunk, megyek előtte, jön utánam. Megtöri a csendet. Ahogy szól, amit mond hideg fejjel, nyugodtan, még a csendnél is megrázóbb.

– Csináljuk csendben, békésen! – mondja, és én azt érzem, hogy ezek a kiszámított, pontosan adagolt szavak repeszként sodródnak a koponyámban, nem engedve számomra menekvést. – Ne is szóljunk senkinek! – folytatja. – Majd egyszer csak úgyis kiderül.

Nem válaszolok. Mégis mit lehet erre mondani? A kis szürkéim azért nyughatatlanul dolgoznak, és fejemben egymást kergetve gyötörnek a kérdések: Mi van a szerelemmel? Mi van a bizalommal?

Mi lesz velünk?

Én hazamegyek, Bodza a gyerekekért a szomszédba. Nem is érzékelem az időt, a teret, csak mikor hazajönnek mindannyian, akkor látom, milyen sokáig volt Irénkénél.

Családnak vacsora, srácoknak fürdés. Számunkra színjáték az egész a gyerekek miatt.

Lefektetem őket. Egyikőnknek a kanapéra ágyazok, majd kiderül, hogy ki lesz az. Kétségbe vagyok esve. Hosszú idő elteltével átjön hozzám. Beszédes. Nem! Inkább kiáltóan fájdalmas, ahogy messze ül le tőlem az ágy szélére, szinte falat vonva közénk. A terveiről beszél, és bár csak nagyvonalakban ismerteti az általa elképzelt jövőt, hihetetlenül jól felépített, amit mond. Még azt sem fogtam fel, amit a kőfalnál mondott. Nem hiszem el, ami történik! Sokáig beszél, de csak részletek jutnak el a tudatomig.

– Figyelj, Zsigi! – mondta, erre biztosan emlékszem, mert olyan szilánkként furakodott a szívembe, ami soha nem fog meggyógyulni. – Már tíz éve tudom, hogy nem illünk össze. Akkor találkoztam a valódi lelki társammal.

Mi van? Miről beszél? Őrjöngök legbelül, és arra gondolok, hogy vajon ki lehet a pakliban a király. Mert én a bolond vagyok, az biztos! A kártyakirálynő kérdő tekintetemet, összetörtségemet figyelmen kívül hagyva folytatja.

– Áldozat volt a részemről az azt követő együttélés. Riki csak az én jóakarásomnak a bizonysága.

Ezt nem hiszem el! Még a fiam létét is kérdésessé teszi, vagy a picsába is, egy nagyvonalú lekötelezésként dobja elém. Most. Így.

– Nem kell azonnal kiköltöznöd sem, adok neked időt.

– Mit számít, hogy holnap vagy hat hónap múlva kell mennem?

Válasza szinte letaglóz.

– Na, nem olyan sok időt, de egy-két hónapot biztosan.

– Kérlek, gondold át! – mondom fásultan, nem bízva a sikerben.

– Látod, most is milyen közönyös vagy! – vágja hozzám és azonnal megváltozik. Már nem a jó, a kedves. – Eljött az ideje, Zsigi, hogy segítsek neked kimozdulni a közönyödből, és én ezt meg is fogom tenni. Ha kell, akár beléd is rúgok, hiszen tudod, hogy a legjobb barátod vagyok. Majd meglátod, jóra fordul minden!

Ez a váratlan agresszivitás teljesen idegen az általam ismert személyiségétől, de ebben a percben láthatóan úrrá lett rajta. Az arca átalakul, a tekintete jeges. A rideg elutasítás mintha jéghideg kört vonna köré, burokba foglalva őt.

Beígért agresszióján túllendülve a lényegre összpontosítok.

– Tudod, Bodza, hogy nekem a gyerekek a mindeneim. Nem tudom, hogy fog alakulni, csak azt akarom, hogy a közelükben lehessek!

– Hát… – mondja –, én Szigethalomra költözöm, mert oda tartozom. Most már ezt is tudom!

Tombolok legbelül, szerintem teljes joggal. Úgy érzem, meghalok.

– Miről beszélsz, Bodza? A gyerekek itt élnek Pesten, én is itt dolgozom, mégis, hogy a fenébe képzeled az egészet?

Nem válaszol, csak emelt fővel, hercegnőként, engem porrá zúzva otthagy.

Hajnal van már, amikor aludni megy. Én benézek a gyerekekhez. Így még jobban fáj.

Gyönyörködöm bennük. Békésen alszanak. Csodálatosak. Nem alszom. Teljesen össze vagyok zavarodva. Leírhatatlanul.

06:00. Kinyomom az ébresztőórát, mielőtt csörögne. Érzékelem, hogy felkelt a nap, hallom, ahogy a néma csöndbe visszaszökik a mindennapok zaja, de ami eddig természetesnek tűnt, az távoli morajlás csupán, mintha víz alatt lennék. Elkezdek naplót írni, hogy valahogy el tudjam viselni. Nem tudom, mi jön még, csak azt érzem, hogy hatalmas űr nyílt a dolgok józan értelmében, én pedig ott egyensúlyozok a peremén.

6:50. Csendben felöltözöm. Aztán elindulok dolgozni.

Július 13. csütörtök Nem hétköznapi este Elhoztam Abigélt és Rikit a táborból. Reggel Bodza vitte őket. Riki cikk-cakkban ugrándozik a nővére előtt, csendesen gondolkodik a nap eseményein. Ő ilyen.

Bodza második terhessége alatt sokat keresgéltünk a nevek között. Mindketten el tudtuk képzelni, hogy az intenzív, cserfes, határozott személyiségű kislányunk után a fiunk valahogy visszahúzódóbb, inkább befelé élő emberke lesz. Nem tévedtünk. Hosszú egyeztetések után, nehezen összefésült listák eredményeképpen, sok-sok egymásra csodálkozás közepette – Honnan a fenéből vetted ezt a szörnyű nevet? Tényleg lúzert akarsz csinálni a fiunkból? Nem is tudtam, hogy szeretted a szappanoperákat, innen már csak egy lépés a Dzsoki! – végül mindkettőnknek tetszett a név: Erik.

Az utónévkönyv értelmezése szerint a név viselői sokkal többet érzékelhetnek az őket körülvevő

világból, mint amit felfoghatnának vagy elmondhatnának. Van egy mélyről jövő alkotókészségük és művészi fogékonyságuk, ami az irodalom és a zene szeretetében mutatkozik meg. Az írás közelebb áll hozzájuk, mint a beszéd.

Teljesen eltaláltuk. Riki pont ilyen. Okos, hallgatag, sokszor úgy érzem, inkább a lelkével éli meg a környező világot, semmint tapasztalással. A szeme csillog, tekintete átható, mindent lát és még többet ért. A suliban is inkább a rajz és az irodalom érdekli, mint a természettudományok.

Hihetetlen, hogy tízévesen milyen mély és elgondolkodtató fogalmazásokat ad be irodalomból. Soha nem mulasztom el, hogy elkérjem az irodalom dolgozatait. Soha nem mulasztanám el, hogy elolvassam az irodalom házi feladatait. Tanítanak.

Fekete, rövidre nyírt haja keretezi helyes, vagány, kisfiús arcát, ami az évek alatt egyre kevésbé kisfiús. Még csak tíz éves, de hatalmas, barna szemei kicsit öregebb lelket mutatnak. Szabályos, szív alakú arcán határozott, kissé akaratos szája sokkal többször hallgat, mint ahányszor beszél. Nevetni is kevesebbet, halkabban, visszafogottabban szokott, mint a nővére, Abigél.

Abi, akit rendkívül idegesít az ugrabugráló öccse, inkább a kezemet fogva élvezi, hogy kisajátíthat. Mintha minden percet meg akarna kettőzni, a saját szavába vágva meséli, szinte egyik mondatot be sem fejezve, már kezdve is a másikat: olyan jó volt, apa, a táborban, nézd, Enikő

befonta a hajamat, és egyébként ma drámajáték volt a tematika, a tábor utolsó napján lesz az előadás, ugye, eljössz? Levegőt sem véve regéli, hogy ma barátságot kötött Enikővel, aki olyan jó fej!

Ettől most olyan, mintha a tegnapi nap meg sem történt volna. Élvezem a lányom és a fiam közelségét, a cukorillatú izzadtságukat, a letörhetetlen életszeretetüket.

Mikor hazaérünk, a lakás üresen vár. Hol van Bodza? Kong a fejemben a mondat. És szinte ezzel egy időben Abigél ugrálva, nevetgélve szegezi nekem a kérdést.

– Apa, hol van anya, mikor jön már haza?

Erik a nővére mellett áll, mint mindig. Nem kérdez, csak néz rám hatalmas, kimeredt szemekkel kérdőn.

– Nem tudom, mindenki menjen a fürdőszobába kezet mosni, addigra lehet, hogy hazaér. Talán csak leugrott a boltba.

Telnek, múlnak az órák. Bodza nem jön haza. A gyerekek már megfürödtek, vacsoráztunk. Sajtos omlettet sütöttem.

– Pfúj! – kiabál Abigél. – Utálom a sajtot, apa!

– Tegnap még szeretted – nézek rá, és nem vagyok elég türelmes.

– De ma Enikő azt mondta a tízórainál, hogy a sajt büdös! – hangzott a megfellebbezhetetlen verdikt.

– Ja, ha Enikő azt mondta! – válaszolom, és ezzel együtt nem teszek Abigél omlettjébe sajtot.

– Én se kérek! – csatlakozik Riki, mert mindent pont úgy kell csinálnia, mint Abigélnek.

Hosszúnak tűnt az a pár óra, mire lefektettem őket. Lefekvés előtt még csendesítem a szinte tapintható kétségbeesésüket, felvetve nekik, hogy játsszuk azt, hogy anya csak úgy elbújt, talán dolga van, csak nekünk elfelejtett szólni.

– Megkeresem, hazahozom. Ígérem! – nyugtatom a gyerekeket, miközben érzem, hogy hangom immár vékony cérnaszál csupán, amely épphogy csak el nem szakad. Nem tudom, hogy igaz-e, de ők elhiszik, mert el akarják hinni. Eközben a fejemben végtelenített kérdésként sodródik a kérdés: hova tűntél? Mikor már mindkettő egyenletes szuszogással, nyugodt kipárolgással álomba merül, áthívom Irénkét, megkérem, hogy vigyázzon rájuk egy kicsit, mert bejelentést kell tennem a rendőrségen.

Irénke rémülten a szája elé kapja a kezét, ezért próbálom megnyugtatni.

– Nincs nagy baj, csak Bodza még nem jött haza, elmegyek, megkeresem.

A késő esti forgalom kegyes volt hozzám. Már félóra múlva a lepukkant kerületi rendőrőrsön szorongok egy kényelmetlen műanyag széken, pislákoló neoncsövek alatt „szolizva” arra várva, hogy az ügyeletesnek legyen ideje rám. Egy szétvert arcú fiú és egy megbilincselt középkorú közé ékelődve sorra kerülök. Fantasyben érzem magam. Negyvenes belsőépítészként egy hétköznapi estén itt ülök és fogalmam sincs, hogy hol a feleségem, hogy mit kell tennem, hogy el fogok-e válni, és ha igen, akkor hogyan tovább. Ez aztán nem hétköznapi este! Gondolom a kurvára kikapcsolhatatlan humorommal. Legalább ilyenkor kussolhatna énemnek ez a része. Azt kívánom, bárcsak én is eltűnnék, elég időt kapva arra, hogy összeszedjem magam. Hát nem.

– Jöjjön! – szólít az ügyeletvezető.

Megyek. Röviden vázolom a helyzetet, mire az őrnagy kiad egy határozatot eltűnt személlyel kapcsolatos személykörözés elrendeléséről.

A határozat tartalmazza Bodza adatait, és azt, hogy a körözés nyilvánosságra hozatalát megtiltja.

Panasznak is lehet helye, de nincs halasztó hatálya. Ebben az ügyben nem akarok panaszkodni, de úgy általában nagyon szeretnék, gondolom a határozatnak ehhez a részéhez érve.

Azt hiszem, holnap felhívom anyámat. Ha már a panaszkodásnál tartunk. Az indokolás szerint Bodza a mai napon kilenc körüli időben lakásáról távozott, azóta ismeretlen helyen tartózkodik. A felkutatására tett intézkedés ezidáig eredményre nem vezetett.

Mégis hol kutathatnám fel? Vidékről költöztünk fel Pestre, a szüleink ott élnek. Azóta sorra jöttek a gyerekek, Bodza nem dolgozik, önmegvalósít, barátaink még nincsenek, erre még nem volt idő.

Nem tudom, merre jár. Az meg ugye, a „nem tudom hol”, mégsem beüthető a GPS keresőbe.

Július 14. péntek Elrontott játék Az irodánkat körülölelő, hatalmas ablakokon csak úgy árad be a napfény. Három íróasztal egy légtérbe állítva, szanaszét a tervezéshez szükséges attribútumok: számítógépek, nyomtató, tervrajzok, műszaki cikkek, szakmai könyvek. A pihenést biztosító sarokban kávégép áll, amelynek kincse minden jól elvégzett munka jutalma, vagy az ebéd utáni újratöltekezéshez szükséges indító.

Épp az íróasztalomnál bambulok. Mindenkit, leginkább magamat, azzal áltatva, hogy tulajdonképpen dolgozom. Na jó, ez így nem mehet tovább, iszom egy kávét, hátha az segít – gondolom, és ráveszem magam, hogy a testemet a sarokban álló szerkezethez vonszoljam.

– Zsigmond! Csöng a mobilod! – kiabálja Vica, a kolléganőm. – Bocsi – teszi még hozzá elnézést kérő mosollyal –, de holnap van a leadási határidőm, már a légyzümmögést sem bírom elviselni, nemhogy a te rockabilly csengőhangodat.

A kávégéptől gyorsan visszasietek az asztalomhoz, a kávét nagy igyekezetemben az ingemre löttyintem, Vica kacsintva meg is jegyzi:

– Kikapsz otthon Bodzától!

Bárcsak! Türelmetlenül és idétlenkedve felkapom a telefonom.

– Aszódi Zsigmond! – szólok bele.

– Üdvözlöm! Mihályfalvi Egon vagyok – mutatkozik be, majd gyors levegővétel után, szinte szégyenkezve hadarni kezdi. – Tegnap az út szélén találtam egy hölgyet, aki teljesen magánkívül volt, nem volt nála se táska, se telefon. Nem tudtam mit csinálni, mert egyfolytában azt mondogatta, hogy én vagyok az ő lelki társa, befogadtam. Ma reggelre kialudta magát, már meg tudta mondani a nevét és az Ön telefonszámát. Teljesen zavart állapotban volt, és gyorsan leszögezem, hogy részemről viszonzatlan az érzelem, nem is ismertem meg, csak ma mondta, hogy tíz évvel ezelőtt egy spirituális önfejlesztő csoportban találkoztunk. Bevallom, én még most sem emlékszem rá, bár valóban voltam ilyen fejlesztő workshopon, de az ottani néhány alkalmon kívül nem is láttam a hölgyet. Kérem, jöjjön el érte és vigye haza! A pontos címet máris átküldöm sms-ben, siessen!

– Ho-hogyne, persze – dadogom, és önkívületi állapotban kirohanok az irodából. Még hallom, ahogy nagy csattanással földet ér a menet közben lesodort aktám, de ki a picsát érdekel?!

Úristen! Hova a fenébe parkoltam végül is reggel, próbálom beindítani a fejemben a fogaskerekeket az épület kapuját rángatva. Te idióta, ne töketlenkedj már, meg kell nyomni a belső

gombot a nyitáshoz, ki is van írva, de egyébként évek óta napi százszor meg tudtad csinálni, talán most is menni fog!

A telefonhívás teljes rendszerleállást eredményezett.

Hazaviszem Bodzát. A kocsiban hazafelé egész úton szó nélkül ül és néz maga elé dacosan, amiért elrontottam a játékát. Még jó, hogy délelőtt van, a gyerekek nyári táborban, vigyáznak rájuk.

Forró fürdőt készítek neki, kiadós rántottát.

– Mit képzelsz? – kérdezi már tisztán, jóllakottan a konyhában.

Már nem tudom, mit képzelek, de értesítenem kell a rendőrséget, hogy Bodza megkerült.

Pár nap múlva megkapom a határozatot: „A kezdeményezett államigazgatási eljárást megszüntetem. Az eljárás során bűncselekmény gyanújára utaló adat vagy körülmény nem merült fel, a tett rendőri intézkedések az eltűnt személy tartózkodási helyének megállapítását eredményezték, lakására épen, egészségesen hazaérkezett.”

Nem tudom, nem tudom. Nem. Tudom, hogy nem ép, nem egészséges!

Július 17. hétfő A tisztességesség mércéje Hétfő reggel a gyerekeket beviszem a suliba, mától iskolai táborban vannak. Betelefonálok a munkahelyemre, kiveszek egy nap szabadságot.

Mikor hazaérek, Bodza még ágyban.

– Kelj fel, orvoshoz megyünk! – mondom ellentmondást nem tűrően, bár igyekszem a vádaskodó hangszínt száműzni a hangomból. – Öltözz, kérlek – nyaggatom egyre hangosabban –, mert ennek fele sem tréfa, a végére akarok járni!

– Ne fenyegess! – vág vissza sértődötten. – És ne emeld fel a hangod!

Bassza meg! Nem elég baj, hogy szarban vagyunk?

Végül, számomra ismeretlen okból, de teszi, amit kérek. Lassan, nehezen mozogva, mint egy köszvényes, felöltözik.