„Komoly emberismeret, vicces, megrendítő, ügyes kézzel felrajzolt mű… pompás teljesítmény.”

PETER KEMP, The Sunday Times

„A Brooklyn minden más könyvnél jobban megindított idén.”

NICHOLAS HYTNER, Observer

„Mesterien megírt mű, amely a hétköznapi életeket rendkívülivé változtatja.”

The Daily Telegraph

„Idén egyetlen könyv sem okozott nagyobb örömöt.”

NELL FREUDENBERGER

„Minden mondat és gondolat a helyén van. A szerző eddigi legjobb műve.”

The Irish Times

„Üde, közvetlen, könnyed mestermű.”

Daily Mail

„Velőkig hatoló történet arról, hogy csendben, váratlanul és visszavonhatatlanul miképp romolhatnak el a dolgok. Tűpontos pszichorealizmus.”

SAM LEITH, Daily Mail

„A Dublini emberek méltó párja.”

PAUL MULDOON, TLS

„Tóibín figyelemre méltó erejű narratívát teremt, olyan szikáran és intenzíven ír, hogy az a legapróbb érzelem-árnyalatot is hatalmas emocionális töltéssel ruházza fel.”

The New Yorker

„Gyönyörűen megvalósított, kételyekkel teli, lélektanilag agyafúrt, nagy érzelmi bonyolultságú mű.”

GQ

„A varázslatosan csendes regények egyike, mely behálózza az olvasót és megragadja a képzeletét. A történet Tóibín diadala, a Brooklynban a fikció legtisztább formáját teremti meg.”

USA Today

„Egy fiatal nő lenyűgöző és megindítóbb ábrázolása, hosszú ideje nem olvastam ilyet.”

ZOË HELLER, The Guardian

„E mesteri, visszafogott és agyafúrtan szórakoztató mű beleveszi magát az ember életébe.”

ALI SMITH, TLS

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Colm Tóibín: Brooklyn

Penguin Books, London, 2015

Fordította Greskovits Endre

A fordítás a Literature Ireland támogatásával készült.

Második kiadás

Copyright © Colm Tóibín, 2009

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2016, 2024

Hungarian translation © Greskovits Endre, 2016, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © 2015 Twentieth Century Fox Film Corporation. All Rights Reserved.

Szerzőfotó © Brigitte Lacombe

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Váraljai Nóra

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-226-6

Peter Strausnak

Első rész

Eilis Lacey a Friary Street-i ház emeleti szobájának ablakánál ülve észrevette a nővérét, aki épp sietősen tért haza a munkából. Nézte Rose-t, ahogy átkel az utcán a napsütésből az árnyékba, kezében az új bőrretikül, amelyet a dublini Clery’sben vett a kiárusításon. Rose krémszínű kardigánt viselt a vállára vetve. Golfütői az előszobában álltak. Eilis tudta, hogy néhány perc múlva valaki jön a nővéréért, aki addig nem tér haza, amíg be nem köszönt a nyáresti szürkület.

Eilis könyvelői tanfolyama már csaknem véget ért; ölében egy könyvelési rendszerekről szóló kézikönyv feküdt, a mögötte álló asztalon pedig főkönyv, amelynek tartozik és követel oldalára házi feladatként bevezette egy vállalat napi ügyleteit, amelyeket az előző héten jegyzett le a szakiskolában.

Amint meghallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, lement a földszintre. Rose az előszobában épp az arca elé tartotta a zsebtükrét. Alaposan megnézte magát, miközben kirúzsozta a száját és kifestette a szemét, majd a nagy, előszobai tükörben ellenőrizte egész megjelenését, és megigazgatta a haját. Eilis csendben figyelte a nővérét, aki megnyalta az ajkát, és még egyszer megnézte magát a zsebtükörben, mielőtt eltette.

Anyjuk kijött a konyhából.

– Gyönyörű vagy, Rose – jegyezte meg. – Te leszel a golfklub szépe.

– Éhen halok – közölte Rose –, de nincs időm enni.

– Később főzök neked egy különleges vacsorát – mondta az anyja. – Eilissel mi most fogunk vacsorázni.

Rose belenyúlt a retiküljébe, és elővette a pénztárcáját. Kinyitotta, és egy shillinget helyezett az előszobapolcra.

– Ha esetleg moziba mennél – szólt Eilisnek.

– És velem mi lesz? – kérdezte az anyja.

– Elmeséli neked a filmet, amikor hazaér – felelte Rose.

– Na, szépen vagyunk! – vágta rá az anyja.

Mindhárman nevettek, amikor hallották, hogy az ajtó előtt megáll egy kocsi, és dudál. Rose felkapta a golfütőit, és elment.

Később, miközben anyja mosogatott, Eilis pedig törölgetett, kopogtattak. Amikor Eilis ajtót nyitott, egy lány állt ott, akit Miss Kelly katedrális melletti fűszerüzletéből ismert.

– Miss Kelly küldött – szólalt meg a lány. – Találkozni szeretne magával.

– Tényleg? – kérdezte Eilis. – És megmondta, miről van szó?

– Nem. Csak este várja magát.

– De miért akar találkozni velem?

– Istenem, kisasszony, nem tudom. Nem kérdeztem. Szeretné, hogy visszamenjek, és megkérdezzem?

– Nem, semmi baj. De biztos benne, hogy nekem szól az üzenet?

– Biztos, kisasszony. Azt mondta, nézzen be hozzá.

Eilis, mivel már eldöntötte, hogy majd egy másik este megy moziba, és a főkönyvet is unta, kardigánt húzott, és elindult. Végigment a Friary Streeten meg a Rafter Streeten a Market Square-ig, aztán fel a dombon a katedrálishoz. Miss Kelly boltja zárva volt, ezért Eilis bekopogott az oldalajtón, amely az emeletre vezetett, ahol Miss Kelly lakott. Az a fiatal lány nyitott ajtót, aki korábban náluk járt, és azt kérte, hogy várjon az előtérben.

Eilis hangokat és mozgást hallott az emeletről, majd a fiatal lány lejött, és azt mondta, hogy Miss Kelly nemsokára jön.

Eilis látásból ismerte Miss Kellyt, de az anyja nem járt a boltba, mert túl drágának találta. Emellett Eilis úgy gondolta, hogy az anyja nem kedveli Miss Kellyt, bár ennek nem tudta az okát. Állítólag Miss Kelly árulta a legjobb sonkát a városban, a legjobb teavajat és mindenből a legfrissebbet, a tejszínt is beleértve, de Eilis nem hitte, hogy valaha volt az üzletben, csak jártában-keltében bepillantott, és látta Miss Kellyt a pultnál.

Miss Kelly lassan lejött a lépcsőn az előtérbe, és felkapcsolta a lámpát.

– Na – mondta, és megismételte, mintha köszönés volna; nem mosolygott.

Eilis már azon volt, hogy elmagyarázza, Miss Kelly küldetett érte, és udvariasan megkérdezze, alkalmas-e az időpont, de abból, ahogy Miss Kelly tetőtől talpig végigmérte, arra következtetett, jobb, ha nem szól semmit. Miss Kelly viselkedése miatt Eilis azon tűnődött, megsértette-e a nőt a városban valaki, akiről tévedésből azt hiszi, hogy ő az.

– Hát itt vagy – jelentette ki Miss Kelly.

Eilis észrevette, hogy egy sor fekete esernyő áll a fogas mellett.

– Hallom, hogy nincs munkád, de jó fejed van a számokhoz.

– Csakugyan?

– Az egész város, mindenki, aki számít, nálam vásárol, és én nyitva tartom a fülem.

Eilis eltűnődött, vajon ezzel arra utal-e a nő, hogy az ő anyja állhatatosan másik boltba jár, de nem volt biztos benne. Miss Kelly arckifejezését nehezen megfejthetővé tette a vastag szemüveg.

– Mi itt minden vasárnap majd beleszakadunk a munkába. Hát persze, semmi más nincs nyitva. És mindenfélék jönnek, jók, rosszak, átlagosak. Rendszerint a hét órás mise után nyitok, és a kilenc órás végétől a tizenegy órás misén jóval túlig moccanni sem lehet ebben a boltban. Itt van nekem Mary segítségnek, de ő többnyire nagyon lassú, úgyhogy most keresek valakit, aki okos, aki ismeri az embereket, és pontosan ad vissza. De csak vasárnapra. A hét többi napján elboldogulunk. És téged ajánlottak. Tudakozódtam felőled, a hét és fél shilling, amit egy hétre kapsz, nyilván segít majd valamit anyádon.

Miss Kelly úgy beszél, gondolta Eilis, mintha valami megaláztatást mesélne el, szorosan összezárja a száját az egyes kifejezések közt.

– Mindössze ennyit akarok mondani. Vasárnap kezdhetsz, de holnap gyere be, és tanulj meg minden árat, mi pedig megmutatjuk, hogyan kell használni a mérleget meg a szeletelőgépet. Hátra kell kötnöd a hajad, és vegyél egy jó munkaköpenyt Dan Bolgernél vagy Burke O’Learynél.

Eilis máris arra gondolt, hogyan fogja elmesélni e beszélgetést az anyjának és Rose-nak. Azt kívánta, bár ki tudna találni valami okosat Miss Kellynek, anélkül hogy nyíltan udvariatlan volna. De inkább csendben maradt.

– Na? – kérdezte Miss Kelly.

Eilis ráébredt, hogy nem utasíthatja vissza az ajánlatot. Jobb a semminél, márpedig pillanatnyilag semmije sincs.

– Igen, Miss Kelly – válaszolta. – Akkor kezdek, amikor szeretné.

– És vasárnap elmehetsz a hét órás misére. Ezt csináljuk mi is, és utána nyitunk.

– Ez nagyszerű – felelte Eilis.

– Akkor gyere be holnap. Ha sok dolgom van, hazaküldelek, vagy tölthetsz cukros zacskókat várakozás közben, de ha nincs dolgom, beavatlak mindenbe.

– Köszönöm, Miss Kelly – mondta Eilis.

– Anyád örülni fog, hogy találtál valamit. És a nővéred – tette hozzá Miss Kelly. – Hallom, remekül golfozik. Most menj szépen haza, mint egy rendes lány. Kitalálsz.

Miss Kelly megfordult, és lassan elindult felfelé a lépcsőn. Eilis, miközben hazafelé tartott, tudta, hogy az anyja tényleg boldog lesz, amiért talált valami kereseti lehetőséget, de Rose úgy gondolja majd, az, hogy egy csemegebolt pultja mögött dolgozik, nem elég jó neki. Azon tűnődött, Rose vajon a szemébe mondja-e ezt.

Hazafelé beugrott a legjobb barátnőjéhez, Nancy Byrne-höz, és ott találta az Annette O’Brien nevű barátnőjüket is. Byrne-ék egyetlen földszinti szobája konyhaként, étkezőként és nappaliként szolgált, s világos volt, hogy Nancy valamiféle híreket szeretne megosztani, amelyek közül néhányat Annette mintha már tudott volna. Nancy Eilis érkezését ürügyként használta ahhoz, hogy elmenjenek sétálni, és bizalmasan beszélhessenek.

– Történt valami? – kérdezte Eilis, amint kint voltak az utcán.

– Egy szót se, amíg egy mérföldre nem vagyunk a háztól – mondta Nancy. – A mama tudja, hogy van valami, de én nem mondom el neki.

Lesétáltak a Friary Hillről, átvágtak a Mill Park Roadon a folyóhoz, majd végigmentek a sétányon a Ringwood felé.

– Összejött George Sheridannel – mondta Annette.

– Mikor? – kérdezte Eilis.

– A vasárnap esti táncmulatságon az Athenaeumban – felelte Nancy.

– Azt hittem, nem akarsz menni.

– Nem akartam, aztán elmentem.

– Egész este vele táncolt – mondta Annette.

– Nem, csak az utolsó négy táncot, aztán hazakísért. De mindenki látta. Meglep, hogy még nem hallottad.

– És megint találkozni fogsz vele? – kérdezte Eilis.

– Nem tudom – sóhajtott fel Nancy. – Talán csak összefutunk az utcán. Tegnap elhajtott mellettem, és megnyomta a dudát. Ha lett volna ott valaki más, szóval, aki a fajtájából való, akkor azzal táncol, de nem volt. Jim Farrell-lel jött, aki csak állt, és nézett minket.

– Ha az anyja megtudja, fogalmam sincs, mit fog szólni – jelentette ki Annette. – Szörnyű nő. Utálok bemenni abba a boltba, amikor George nincs ott. Anyám egyszer leküldött, hogy vegyek két szelet szalonnát, és az öreglány azt mondta, ő két szelet szalonnát nem ad el.

Eilis ekkor elmesélte, hogy Miss Kelly felajánlott neki egy vasárnapi eladói állást.

– Remélem, megmondtad neki, hogy mit csináljon vele – közölte Nancy.

– Azt mondtam, hogy elfogadom. Nem fog ártani. Szóval elmehetek veled az Athenaeumba a saját pénzemből, és megakadályozhatom, hogy kihasználjanak.

– Nem volt olyasmi – válaszolta Nancy. – Rendes volt.

– Megint találkozni fogsz vele? – ismételte meg Eilis.

– Eljössz velem vasárnap este? – kérdezte Nancy Eilistől. – Lehet, hogy ott se lesz, de Annette nem tud jönni, és nekem támogatás kell, ha mégis ott lesz, és még csak fel se kér vagy rám se néz.

– Lehet, hogy fáradt leszek a Miss Kellynél végzett munka után.

– De eljössz?

– Száz éve nem voltam ott – jegyezte meg Eilis. – Utálom azt a sok vidéki fickót, és a városiak még rosszabbak. Félrészegek, és csak fel akarják vinni az embert a Tan Yard Lane-re.

– George nem olyan – vélte Nancy.

– Túl beképzelt ahhoz, hogy a Tan Yard Lane közelébe menjen – közölte Annette.

– Talán megkérhetnénk, hogy ezután adjon el kettesével is szalonnaszeleteket – javasolta Eilis.

– Ne mondj neki semmit – felelte Nancy. – Tényleg Miss Kellynél fogsz dolgozni? Akkor odamegyünk szalonnáért.

A következő két napban Miss Kelly megmutatta Eilisnek a bolt minden áruját. Amikor Eilis papírt kért, hogy feljegyezhesse a különböző teamárkákat és a csomagok méretét, Miss Kelly közölte, csak az idejét pocsékolja, ha leírja a dolgokat, a legjobb, ha fejből megtanulja őket. Cigaretta, vaj, tea, kenyér, tej, keksz, főtt sonka és vagdalt hús – ezeket viszik vasárnap, mondta, és ezek után jön a szardínia- meg a lazackonzerv, a mandarin-, narancs-, körte- és gyümölcsbefőtt, a csirke- meg a sonkakrém, a szendvics meg a salátaöntet. Mindegyik dologból mutatott mintát Eilisnek, mielőtt megmondta volna az árát. Amikor úgy gondolta, hogy Eilis megtanulta az árakat, továbblépett a következő cikkekhez, úgymint a tejszínhez, limonádéhoz, paradicsomhoz, fejes salátához, friss gyümölcshöz és jégkrémhez.

– Na most vannak emberek, akik olyan dolgokért jönnek be vasárnap, pont vasárnap, amelyeket hétköznap kellene megvenniük. De mit lehet tenni? – Miss Kelly rosszallóan biggyesztette az ajkát, miközben sorolta a szappant, a sampont, a vécépapírt és a fogkrémet, majd megmondta a különböző árakat.

Egyesek, tette hozzá, cukrot is vesznek vasárnap, meg sót, sőt borsot is, de nem sokan. És akadnak olyanok is, akik szörpöt, szódabikarbónát vagy lisztet keresnek, de ezek nagy részét szombaton veszik meg.

Mindig vannak gyerekek, mondta Miss Kelly, akik csokoládét vagy karamellát, pezsgőport vagy zselés cukorkát akarnak, és férfiak, akik szálra vesznek cigarettát meg gyufát, de azokat Mary szolgálja ki, mert ő nem boldogul a nagy rendelésekkel, nem emlékszik az árakra, és, folytatta Miss Kelly, amikor nagy a tömeg a boltban, inkább akadály, mint segítség.

– Nem tudom megértetni vele, hogy ne bámuljon ok nélkül az emberekre. Néha még a törzsvásárlókat is bámulja.

Eilis látta, hogy a bolt jól el van látva sokféle teával, nagyon drágákkal is, és minden többe került, mint a Friary Street-i Hayesnél, a Rafter Street-i L&N-ben vagy a Market Square-i Sheridannél.

– Meg kell tanulnod, hogyan csomagold a cukrot és a vekni kenyeret – magyarázta Miss Kelly. – Ebben a dologban például Mary elég ügyes, hála istennek.

Betanítása napjain Eilis észrevette, hogy Miss Kelly mindegyik vásárlóval, aki belép a boltba, más hangot üt meg. Néha nem szólt egy szót sem, csak megfeszítette az állkapcsát, és úgy állt a pult mögött, hogy azzal jelezte, erősen helyteleníti a vevő jelenlétét a boltjában, és alig várja, hogy az illető távozzon. Másokra fanyarul rámosolygott, és zord türelemmel nézte őket, úgy vette el a pénzüket, mintha ezzel óriási szívességet tenne. Aztán voltak olyan vevők is, akiket melegen és a nevükön szólítva üdvözölt; ezek legtöbbjének hitele volt nála, ezért nem történt készpénzügylet, hanem bevezette az összegeket egy nyilvántartásba, és közben érdeklődött a hogylétük felől, megjegyzéseket fűzött az időjáráshoz meg a sonka vagy a szalonna minőségéhez, valamint a kenyérválasztékhoz, mely a szokásos vekniktől a húsos meg a mazsolás kenyérig terjedt.

– És tanítgatni próbálom ezt az ifjú hölgyet – tette hozzá egy vevőnek, akit láthatóan mindenkinél többre becsült, s akinek friss dauer volt a hajában, de Eilis még sosem látta a nőt. – Próbálom betanítani, és remélem, hogy szolgálatkész lesz, mert Mary, áldja meg az isten, szolgálatkész, de az biztos, hogy semmi haszna, sőt még annál is kevesebb. Remélem, hogy gyors lesz, meg okos és megbízható, de manapság az ilyesmit szeretetért vagy pénzért nem lehet megkapni.

Eilis Maryre nézett, aki feszengve állt a pénztár mellett, és nagyon figyelt.

– De az Úr mindenfélét teremt – jegyezte meg Miss Kelly.

– Igaza van, Miss Kelly – mondta a dauerolt nő, miközben telepakolta a szatyrát élelemmel. – És nincs értelme panaszkodni, ugye? Hiszen olyanok is kellenek, akik az utcát söprik.