S O P H I E   V I L L A R D

PEGGY
GUGGENHEIM
és a boldogság álma

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

HARMADIK RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Utószó

Köszönöm!

Impresszum

„Az egész életem

a művészet és a szerelem körül forgott.”

Peggy Guggenheim

ELSŐ RÉSZ

Guggenheim Jeune galéria,

Beckett és egy ötlet

1937–1939

Első fejezet

PÁRIZS, CHAMPS-ÉLYSÉES,

1937. KARÁCSONY MÁSNAPJA

Peggy szőrmés bokacsizmájában kilibbent a taxiból, majd a sarokház előtti nedves járdán szorosabbra húzta magán a cobolybundát. Ahogy sietős léptekkel elindult a nevetés, a szving és a hangok irányába, a havas esőn át aranysárgán ragyogtak rá a Fouquet ablakai. Örömébe némi bánat is vegyült, ugyanis ez volt az egyik utolsó párizsi éjszakája. Fiatal nőként Párizsban találta meg a szerelmet, most pedig elhagyja a várost, hogy az új szerelmének hódoljon. Egy olyan szerelemnek, amely nem a férfiakról szól, hanem – véleménye szerint – jóval nemesebb érdekeket szolgál.

Annak ellenére, hogy az utazás előkészületeivel volt elfoglalva, örömmel fogadta James Joyce-tól az aznap esti vacsorapartira szóló meghívást. A híres író rendezvényeit mindig rendkívül izgalmasnak találta. Nagyon örült, hogy barátságuk azután is megmaradt, hogy elvált Laurence-tól, ugyanis ez nem minden ismerőséről volt elmondható.

Gyorsan elűzte a komor gondolatokat, kinyitotta az ajtót, és a nehéz bársonyfüggönyön át belépett a Fouquet melegébe. Úgy érezte, aznap valami különös dolog vár rá ebben a nagy múltú brasserie-ben{1}, amely faburkolatának és vörös jacquardszövettel borított belső terének köszönhetően időközben Joyce-ék kedvenc helyévé lépett elő. Peggy számára kissé túlzottan Viktória korabelinek hatott. De hát a britek már csak ilyenek.

A pincér kezébe adta a cobolybundát, majd a barokk-keretes tükörben vetett egy pillantást a Marlene-nadrágjára. Arra gondolt, hogy már ő sem a legfiatalabb, és miközben a lelapított frizurájáról levette a kalapját, a szeme alatt a gyász és az alváshiány okozta karikáit figyelte, amiket még a vastag smink sem tudott elfedni. De fő, hogy itt van! Kihúzta magát, mellet ki – ahogy azt annak idején a balettórákon belé verték. Most még ezt is a fejébe vette, ezt az őrült, ám tökéletes tervet. Miért nem jutott eszébe sokkal hamarabb? Ugyanis ez az, amire mindig is vágyott: művészeket patronálni. Az utóbbi közel húsz évben lenyűgöző urak feleségeként és élettársaként tette mindezt. Most azonban, közel negyvenévesen eljött az idő, hogy új irányt vegyen az élete. Valami különleges dolgot akart létrehozni. Egy olyan helyet, ahol az emberek testközelből élhetik meg a művészetet, megtanulhatják szeretni, és elgondolkodhatnak rajta.

Alig négy hét, és eléri a célját: London lüktető belvárosában, a Cork Street 30. szám alatti épület első emeletén megfelelő termekre talált. A New York-i Peggy Guggenheim hamarosan megnyitja az első saját galériáját, művészettel foglalkozik majd, és nevet vív ki magának a művészvilágban. Nyilvánvaló, hogy rövid időn belül elismert üzletasszony válik belőle, kétség nem férhet hozzá. És egyetlen férfinak sem fogja engedni, hogy keresztülhúzza a terveit, most már aztán nem! Önálló nő, aki innentől kezdve a férfiak helyett a saját munkájára koncentrál.

A pincér mögött lépkedve, fejét felszegve, egyenes tartással sétált keresztül a terem vastag vörös szőnyegén. Amikor egyértelművé vált, hogy az illusztris vendégeket is magában foglaló, nagy írók csoportja felé veszi az irányt, a sűrű cigarettafüstön keresztül szegeződött rá a fehér abroszos asztaloknál vacsorázó párizsi társaság tekintete.

– Peggy! – James Joyce felállt, megölelte, és arcon csókolta, közben pedig megigazította az orráról lecsúszott nikkel szemüvegét. James ír mellényt viselt, és amikor Peggy rákérdezett a különös kötött ruhadarabra, a férfi büszkén közölte, hogy a nagyapjától örökölte. Nora, a felesége, intett Peggynek, hogy üljön mellé.

Mióta is házasok? Peggy nem emlékezett rá. De már 1923-ban is együtt voltak, amikor először találkoztak Villerville-ben, abban a borzalmas nyaralóban, ahol a pincében volt a fürdőkád, és amit Sindbad születése után bérelt neki Laurence. Ők ketten elválaszthatatlanok, amilyen Peggy és Laurence sohasem voltak. Kivéve a hosszú nászútjukon, amelynek során ellátogattak Caprira, Egyiptomba és Izraelbe. Persze a nászúton ez nem nagy teljesítmény. Nyolc év után ideje volt kilépni ebből a házasságból, ebből az őrült, végzetes szerelemből. Már régen esedékes lett volna, és helyesen döntött – nyugtatta magát. Az is igaz, hogy Laurence két csodálatos gyermekkel ajándékozta meg, akikről sohasem mondott volna le. Házasságuk elején a férje a szőke fürtjeivel, a napbarnított arcával meg a sármjával varázsolta el, és bevezette őt a párizsi művészvilágba. Ám amikor a férfi karrierje megtorpant, és egyre frusztráltabbá vált, elhatalmasodtak rajta a dühkitörések, rúgott és ütött, akkor Peggy meghozta az egyetlen helyes döntést, és elhagyta őt. A válás sajnos nagyon sok pénzébe került, és a sajtóban megjelent hírek is megviselték. A gyerekekről úgy egyeztek meg, hogy Sindbad Laurence-hoz, Pegeen pedig hozzá kerül. Örült, hogy teljes mértékben távol tudta tartani a gyerekektől a sárdobálást, akkoriban ugyanis többnyire internátusban voltak. Egyszerűen nem látott más kiutat, kénytelen volt menekülni. Meg kellett mentenie a méltóságát, sőt valószínűleg az életét is.

Peggy elhessegette a szomorú emlékeket, mosolyt erőltetett magára, és végre helyet foglalt Nora mellett, aki szokás szerint most is kissé esetlenül és puritánul volt felöltözve. Ernyedt ajkán még az élénkvörös rúzs sem segített, és szénaboglya haját is mindhiába festette feltűnő feketére. Peggy nem tudott napirendre térni afelett, hogyan lehetett ez a nő Joyce leghíresebb női alakjának, Molly Bloomnak{2} az ihlető múzsája. Nora máris James idén megjelent verseskötetéről kezdett beszélni, mire James, a poharát felemelve, csendre intette feleségét.

– Igyunk arra, hogy mi még békében tölthetjük el ezt az estét a kedves barátainkkal, miközben a világ hamarosan a feje tetejére áll. Amíg még megtehetjük, igyunk a szerelemre, a szavakra és Párizsra!

– A szerelemre, a szavakra és Párizsra! – hangzott az asztal körül ülő tíz szomjas torokból. Mindannyian felhajtották a pezsgőt.

Miközben a gramofonból Fred Astaire They Can’t Take That Away From Me című dala szólt, Peggy kihasználta az időt, hogy a többi vendéget is tüzetesen szemügyre vegye. A devoni Martinékkal már találkozott, egyszer együtt nyaraltak a Côte d’Azurön, akkoriban még Laurence-szal. Kedves emberek. De ki az ott, velük szemben? A harminc körüli fiatal férfi nem tűnt neki ismerősnek. Szikár, és bizonyára nagyon magas, már amennyire ezt így ülve meg lehet állapítani. Olcsó francia öltönye lógott rajta, a könyöke ki volt kopva, ő azonban időtlenül arisztokratikus eleganciával viselte. Dús fekete haját láthatóan cukros vízzel igyekezett megzabolázni. Éles vonású orra és kék, szomorú szeme a korához képest meglepően komoly kifejezést kölcsönzött az arcának. Ahelyett, hogy a kezében tartott étlapot tanulmányozta volna, tekintete a távolba révedt, mint akit súlyos gondolatok gyötörnek.

– Peggy, ugye ismered Sam barátunkat? – szólalt meg Nora, Peggy tekintetét követve. – Samuel Beckett, James kedves ismerőse és jobbkeze. Azt hiszem, már volt egymáshoz szerencsétek.

Ahogy Peggy biccentett a férfinak, máris beugrott neki, kiről van szó. A fiatal férfi javította Joyce kefelevonatait, és a levelezéseit is ő intézte. Peggy hallott már róla, úgy tíz évvel ezelőtt össze is futott vele Joyce-éknál az Avenue Reille-n. Akkoriban még szinte gyerek volt, te jó ég! Férfiként ezért nem is jöhetett nála számításba. Na de most! Uramisten! Ahogy hátradőlve cigarettázik, olyan, mintha teljesen kizárná maga körül a külvilágot. Elképesztő!

– Mi újság a művészvilágban? – kérdezte Nora, miután becsukta az étlapot.

Ezt természetesen csak úgy mellékesen kérdezte Peggytől, hiszen még senki sem tudott a terveiről. Pusztán udvariasságból érdeklődött felőle, meg talán sajnálatból is. Nagyon nehéz év van Peggy mögött. Nemcsak a válás és a fiától való elszakadás viselte meg, de novemberben az édesanyját is elveszítette. Nemrég tért vissza New Yorkból, az anyja temetéséről, és most minden igyekezetével azon volt, hogy ne fekete ruhás embereket lásson maga körül. Az anyja huszonöt évvel élte túl az apját. Megborzongott, ahogy felidézte magában apja halálának különös körülményeit, ami akkoriban évekre megbénította a családot.

Felkapta poharát, és belekortyolt a pezsgőbe. Ideje lenne végre a boldog pillanatokra koncentrálni.

– Mit gondol, Peggy, mi tesz boldoggá egy nőt? – szegezte neki James hirtelen a kérdést, mintha olvasna a gondolataiban. – Gyerekek, ruhák, autók vagy férfiak? – Bár elnevette magát a saját viccén, látszott rajta, hogy valamennyire komolyan gondolja.

– Az, amikor a nő teljes békében van önmagával és a döntéseivel – vágta rá Peggy, majd az üres pezsgőspoharat letette az asztalra.

A vele szemben ülő férfi szomorú arcán halvány mosoly jelent meg. Egészen halvány, Peggynek mégis szemet szúrt.

– Ezek szerint idén sikerült olyan döntéseket hoznia, melyek boldoggá teszik? – kérdezősködött tovább Joyce.

Peggy bólintott.

– Nagyon is. Januárban modern művészeti galériát nyitok Londonban. – Elefántcsont tárcájából előhúzott egy cigarettát, majd hagyta, hogy a férfi tüzet adjon neki.

– Londonban? Milyen lehangoló – szólt közbe Nora. – Ráadásul teljesen egyedül?

– Ezt hogy érti? – Peggy a szemöldökét felhúzva fújta ki a füstöt. Remélhetőleg Nora nem úgy értette, ahogy hangzott.

– Hát, hogy nőként…

Naná, hogy erre gondolt. Nora pont olyan otromba, mint ahogy kinéz.

– Manapság ez már nem jelenthet akadályt – felelte Peggy.

Nora grimaszolt.

– Nos, véleményem szerint a nőnek az a dolga, hogy a férfi mellett álljon, aki keményen dolgozik. – Nora végigsimított James karján.

A férfi megfogta a felesége kezét, közben azonban Peggyhez fordult:

– Szívből gratulálok! Kiknek a képeit állítja ki?

– Elsőként Jean Cocteau-ét. – Milyen jólesett ezt kimondania! Elvégre mindenki erről az őrült, sokoldalú művészről beszélt, aki az újságok botrányrovataiban is gyakran feltűnt.

Joyce hozzálátott a baguette-hez, amit épp kihozott a pincér.

– Cocteau? Minden elismerésem. Hogyan sikerült megnyernie?

– Marcel segített.

– Duchamp? Ezek szerint önt is a szárnyai alá vette? – Joyce mosolygott. – A Lépcsőn lemenő akt a mozgásnak ezzel a tökéletes illúziójával valóban zseniális, a Forrás provokatív és úttörő, ezt meg kell hagyni. Ám azt nagyon furcsállom, hogy ezek után máris lehúzza a rolót alkotóművészként. – Felnevetett. – Azt rebesgetik, hogy nagyon is jártas a fiatal, nőnemű művészpalánták felkarolásában.

Peggy előrehajolt.

– Ő a tanácsadóm, semmi több.

Ha Joyce tudná, mióta ismeri ő az öreg barátját – tulajdonképpen még maga sem tudta pontosan megmondani. Valamikor a húszas években bukkant fel egy partin, Peggy egyik nő ismerősével. Valószínűleg azóta Peggynek már szinte mindegyik barátnőjét ágyba vitte, még ha rövid időre feleségül is vette azt a szerencsétlen, csúf, gazdag örökösnőt. Hogy is hívták? Nem számít. Na de hogy ő és Marcel? Soha!

A Peggyvel szemközti kék szempár folyamatosan őt figyelte a füstön át. Benny Goodman és Ella Fitzgerald épp a Goodnight My Love-ot énekelte.

– Persze, persze. – Joyce vizet töltött magának és Norának.

Ez mindig így volt, Peggy már többször megfigyelte. A Joyce házaspár többnyire józan maradt, és tisztes távolságból figyelte a körülöttük egyre növekvő káoszt. Peggy egyetlenegyszer látta Jamest úgy istenigazából ittasan, méghozzá a férfi Square de Robiac-i lakásán. Ott aztán tombolt, és obszcén dalokat énekelve a bútorok tetején táncolt.

– Ha jól hallottam, Cocteau teljesen lecsúszott – szólalt meg Joyce.

– Ugyan, dehogy! – kiáltott fel Peggy, talán kissé túl hangosan. James ugyanis nem járt messze az igazságtól.

* * *

– Cocteau-val kezded! – mondta Marcel határozottan, miközben felhajtotta rókaprém gallérját, mert a közös ebéd utáni Szajna-parti sétán feltámadt a szél. Nagy megkönnyebbülést jelentett Peggynek, hogy Marcelben olyan barátra lelt, aki támogatta őt, és bevezette a modern művészetek világába. Mert bár Peggyt évek óta szürrealista, expresszionista és dadaista barátok vették körül, a szíve mégis a klasszikus festészethez húzott. Fiatal korában rajongott az európai múzeumkörutakért, melyeken szüleivel, Hazellel és Benitával vett részt. Mindent eredetiben látott, az öreg mestereket: Rembrandtot, Turnert, van Goghot, Monet-t és Tizianót. Azóta is töretlenül imádja őket. Az elmúlt hónapokban Marcel rávilágított, mi a különbség a szürrealista és az absztrakt festészet között, és számos művészbarátjának bemutatta. A műtermekben tett látogatásai során Peggy beleszeretett Arp egyik csinos kis bronzszobrába, amire ott helyben le is csapott. Úgyhogy a modern művészetek iránti szerelem első, zsenge csírái már megmutatkoztak nála. Na de egyből Cocteau?

Peggy hevesen rázta a fejét.

– Ó, dehogyisnem! – felelte Marcel. – Vagy vele kezded, vagy senkivel. Ő a legmegfelelőbb a megnyitóra.

Istenem, kislány, kell egy kis botrány a termeidbe! Azt akarod, hogy halálra unják magukat az emberek?

– Na de épp Cocteau!? – Peggy teljesen kétségbeesett. – Ne ő legyen!

– De még mennyire, hogy ő!

Néhány nap múlva beléptek a Rue de Cambon-on lévő szálloda második emeleti, füstös szobájába. Cocteau egy hatalmas ágyon feküdt, és kellemes illatú cigarettát szívott, legalábbis Peggy mindaddig annak vélte, amíg Marcel fel nem világosította, hogy ópium. Az ágy előtt állva Peggy megbökte Marcelt, aki szerencsére értett belőle, és beszélni kezdett. Amikor végzett, a mester átfordult a másik oldalára, megigazította a párnát, majd bólintott. Egy kiállítás Peggy kis londoni galériájában nem hangzott rosszul, de vajon magával vinné a lepedőket is?

Peggy ismét rémülten nézett Marcelre, aki néhány kérdés után megértette, miről is van szó: Cocteau két lepedőre kendőzetlenül erotikus tollrajzokat készített, amelyek rendkívül fontosak voltak a számára, hiszen az új alkotói korszakát fejezték ki. Azoknak is mindenképpen ott kell lenniük! A lepedők nélkül nincs értelme. Nekik is Londonban a helyük.

A croydoni reptér brit vámosai a szállítás napján ezt némiképp máshogy ítélték meg. Peggy a meghallgatás során mindvégig kitartott amellett, hogy az antik művészeti alkotások is – amelyek minden bizonnyal az angol királyi épületekben is több helyen fellelhetők – ábrázolnak hasonló jeleneteket. A vámhivatalnokok igazat adtak neki, ám a szeméremszőrzet akkurátus ábrázolását továbbra is megbotránkoztatónak vélték. A szeméremszőrzet tehát nem utazik be Angliába, és nem háborítja fel a nyilvánosságot. Isten óvja a királyt!

Közel egyórás egyezkedés után Peggy elhitette velük, hogy a lepedőket nem tárja nyilvánosság elé. Ezek után a hivatalnokok megkönnyebbülve pecsételték le a papírokat.

Cocteau közölte, hogy szeretne jelen lenni a galériában a képei felakasztásánál. Peggy remélte, hogy erre nem kerül sor, ugyanis Marcel sokkal szabadabban és jobban dolgozik, ha Cocteau nem akadékoskodik mellette. Maga elé képzelte a Cork Streeten lévő üres termek magas, fehér falait, és izgatottan gondolt arra, milyen lesz, amikor ott tolonganak majd az emberek, hogy műalkotásokat vegyenek tőle – Peggy Guggenheimtól. Remélte, hogy minden az elképzelései szerint alakul.

* * *

– Ideadná a sószórót? – szólalt meg az asztal túloldaláról Samuel Beckett szomorú tekintettel. Peggy látta, hogy a férfi már két pohár pezsgőt is megivott, közben pedig még egy konyakot is rendelt. Nyilván emiatt eredt meg hirtelen úgy a nyelve. – Ha nem tévedek, ön szeret álmodozni – tette hozzá, mert valószínűleg feltűnt neki, hogy Peggy, miközben Cocteau-n gondolkozott, túl sokáig merült hallgatásba.

Peggy, a sószórót a kezébe véve, először megsózta a saját ételét.

– Az életben az álmodozás a legfontosabb, nem gondolja?

– Csakugyan? – A férfi elmosolyodott, majd bekapott egy darab libamájat.

Peggy olyan hevesen bólogatott, hogy a fülbevalói himbálózni kezdtek.

– Kétségtelenül. Hiszen, ha nem lennének álmaink, nem is élnénk.

Miközben a férfi evett, a tekintete ismét elkomorult, gondolatban már megint máshol járt.

Mi lehet ezzel az emberrel? Peggy megpróbálta visszahozni a jelenbe, a kezébe nyomta a sószórót. Az ujjaik egy pillanatra összeértek.

– Úgy látszik, nem elég fűszeres az estéje…

A férfi tekintete ismét megtelt élettel, a szeme körül apró nevetőráncok jelentek meg.

– Nem a fűszertől lesz jó egy vacsora, minden a desszerten múlik. Ön mit gondol erről?

Peggy gyorsan a saját libamája fölé hajolt. Hiába intette már nyugalomra a szívét, most újra hevesebben kezdett verni. Uralkodott magán, nehogy kacérkodásnak tűnjön a válasza. Nem kellene felizgatnia ezt a Beckettet. És neki is békén kellene hagynia őt, a pokolba is! Ő már komoly üzletasszony, akit nem érdekelnek a férfiak, punktum!

– Most éppen mit ír? – Egy vélhetően semleges témára váltott, ugyanis most már arra is emlékezett, hogy hallott a férfi írói próbálkozásairól, meg arról, hogy Joyce patronálja őt.

A férfi eltolta magától az üres kistányért, melyen az előétel volt, majd hátradőlt a székében.

– Nem szeretek a munkámról beszélni.

Peggy felnevetett.

– Létezik olyan férfi, aki nem szeret a munkájáról beszélni?

Beckett nem felelt, kék szemében látszott, hogy ismét a gondolataiba merül.

Peggy sóhajtott, majd balra fordult. Djuna{3} ült mellette, aki előtt már halomban álltak az üres poharak.

Pezsgős, konyakos, likőrös, minden szanaszét. A pincérek tényleg alig győzték szusszal az asztalok lerámolását. Peggy megragadta Djuna karját.

– Veszik az Éjerdőt?{4} Elégedett a Faber & Faber? – kérdezte. Peggy nagyon örült, amikor a kiadó megvette barátnője második regényét. Elvégre a könyv nagy része Peggy egykori vidéki háza, a devoni Hayford Hall első emeleti rokokó vendégszobájában íródott.

Djuna legyintett.

– Inkább mesélj a londoni terveidről. Ki dolgozik még neked Marcelen kívül? Ugye nem egyedül csinálod? Az összes adminisztrációt, meg minden egyebet… – Djuna a konyakospohárért nyúlt, de amint észrevette, hogy üres, megállt a keze a levegőben.

– Wyn segít.

– Henderson? – Djuna úgy nevetett, hogy még a művészien feltekert selyemturbán is megremegett a sötét hajkoronáján. – Ezt komolyan mondod?

– Nagyon ért hozzá, jól kezeli a sajtót, meg a fizetőképes ügyfeleket is. Őt erre a munkára teremtették.

{1} Könnyed hangulatú, jellegzetesen francia étterem, söröző. (fr.)

{2} James Joyce Ulysses című regényének kitalált szereplője.

{3} Djuna Barnes (1892–1982) amerikai illusztrátor, újságíró és író.

{4} Djuna Barnes: Éjerdő (Kalligram, Pozsony, 1994, ford. Széky János), a leszbikus szépirodalom klasszikusa és a modernista irodalom fontos alkotása.