A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Heidi Perks: Someone is Lying, 2025

Fordította
PRESÉR ÁGNES

Copyright © Heidi Perks, 2025

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Győrfi Judit, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Marcsi

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-62-9

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mint a szemed fényére, 2019

Aki keres, az talál, 2020

Ne szólj, szám!, 2021

Aki másnak vermet ás, 2022

A látszat néha csal, 2023

Ami késik, nem múlik, 2025

Chris Bradfordnak

Köszönöm – Nélküled egyik könyvem sem tudtam volna megírni

PROLÓGUS

Július 12.

A holttestet nyolc napig nem találták meg. Vagy legalábbis erre a következtetésre jut Santos Melo felügyelő és a csapata. Becslésük szerint a nő legalább egy hete fekszik az aljnövényzetben, és valószínűleg kevesebb mint két hete. Mindezt azért, mert senki sem kereste.

Melo rosszallóan megrázza a fejét, hátrébb húzódik, és felegyenesedik. Mellette, az út szélén az új, fiatal srác, akinek nem emlékszik a nevére, sápadtnak tűnik, mintha bármelyik pillanatban kidobhatná a taccsot. Az első napján rögtön a mély vízbe dobták, nagyjából ugyanúgy, ahogy több mint húsz évvel korábban Melót is. Ezt az ügyet nem fogja elfelejteni egyhamar a kölyök, és Melo azon tűnődik, vajon hogyan fogja majd feldolgozni. Hogy kísérteni fogja-e ennek a fiatal nőnek az arca esténként annyira, hogy ez legyen az utolsó dolog, amit lát, mielőtt lehunyja a szemét.

Melo elsétál. Most nem tud a sráccal foglalkozni, megvannak a maga rémálmai, amikkel számolnia kell. Választ kell majd adnia arra, hogy fekhetett itt a nő ennyi ideig, pont az orruk előtt.

Körbepillant a kifeszített szalagon, amellyel épp most zárják körbe a területet, hogy bűnügyi helyszínné nyilvánítsák. Sokkal könnyebb a munka, amikor egy ilyen úton vannak, ahol alig van autós vagy gyalogos forgalom. Amióta kiértek, egyetlen jármű sem haladt el mellettük, pedig csak egy kőhajításnyira vannak Lisszabon központjának nyüzsgésétől. De hát pont ezért nem találták meg hamarabb a testet.

Más körülmények között azt gondolná, hogy nagy valószínűséggel olyasvalaki tette, aki ismeri a környéket. Egy helybéli, valaki, aki talán már rajta is van a radarjukon. De ma nem. Az agya máris azon tűnődik, vajon mit nem vettek észre, hogy ő mit nem vett észre.

– Achas que ela foi movida? – kérdezi. Azt gondolod, hogy áthelyezték?

– Sim. Talvez não muito longe – hangzik a felelet. Igen. Talán nem is olyan messziről.

Tehát valószínűleg a közelben ölték meg, majd valószínűleg bevonszolták a sövényes részbe, és elrejtették a növényzet alá, ami nem fedte be teljesen. Nem tudja biztosan, hogy az eltelt idő miatt vált-e fokozatosan láthatóvá a sekély sír, vagy eleve sietve dobták ide a testet.

Melo előhúzza a telefonját a zsebéből, rábök a legutóbbi hívásaira, és megáll, amikor az angol nő számához ér, akivel legutóbb előző nap beszélt, meg azelőtt minden egyes nap, amióta a múlt héten besétált az őrsre Lisszabon belvárosában.

Vesz egy nagy levegőt, és egy pillanatra habozik, mielőtt rányom a nő számára. Kétszer csöng ki, mielőtt valaki felveszi a telefont. A hangjából, ahogy beleszól a telefonba: Halló, és abból, ahogy megremeg a hangja, a felügyelő érzi, hogy a nő tudja, ő van a vonal másik végén. Valószínűleg elmentette a számát. Erre a hívásra várt. Az elkerülhetetlenre.

Melo fejében felvillan a saját kamasz lánya képe. Az ő drága Anája. Amint leteszi ezt a hívást, fel fogja hívni, hogy ellenőrizze, jól van-e, és tényleg ott van-e, ahol lennie kell, a barátnőjénél. A szíve összeszorul, ahogy Ana kék, életteli szemeire gondol, arra, ahogy a reggelinél nevetett, miközben felolvasott neki egy viccet, amit valakitől kapott egy üzenetben. Az a szempár éles kontrasztot alkotott a tőle alig néhány méterre fekvő fiatal halott lányéval, annak üveges tekintetével.

Nem akarja lefolytatni ezt a beszélgetést azzal az angol nővel, aki alig egy hete még azért nyaggatta, hogy találja meg a lányát. Már abban a pillanatban látta a fájdalmát, ahogy megismerte, olyan nyilvánvalóan érzékelhető volt. Nem ez volt az első veszteség az életében, és a lánya volt az élete értelme – vagy legalábbis a felügyelő erre a következtetésre jutott.

Most már a gondolatát sem bírja elviselni, hogy oly könnyedén félresöpörte a nő aggodalmait, és azt mondta neki, hogy semmi oka az aggodalomra. Hol járt az esze? Mert a munkáján biztosan nem. Ha rendesen végezte volna, hét nappal ezelőtt megindítja a keresést.

Az emberek élete egy pillanat alatt megváltozhat, kialudhat, mint egy lámpa. Meg sem tudja számolni, hányszor látta már ezt a munkája során, gondolja, miközben kelletlenül elindítja a hívást.

– Mrs Adams…? – kezdi.

ELTŰNT: Valódi bűnügyek podcastja

Lucy Hawes

105. EPIZÓD: ISSIE ADAMS ÉS DYLAN WHITING TITOKZATOS ELTŰNÉSE

ELSŐ RÉSZ

Üdvözlöm a hallgatókat, Lucy Hawes vagyok. Ez itt az ELTŰNT, az igaz történeteken alapuló bűnügyi podcast legújabb epizódja.

A mai epizód egy kicsit más lesz, és hamarosan azt is elmondom, miért. Általában nem szoktam ennyire friss ügyekkel foglalkozni, de ez annak a két brit tinédzsernek a története, akik a nyár elején, kevesebb mint két hónappal ezelőtt tűntek el európai útjuk során.

Több oka is van annak, hogy Issie Adams és Dylan Whiting eltűnésével foglalkozom: az eltűnésük furcsa körülményeitől kezdve a rendőrség ügykezelésén át, amire később még kitérünk, egészen addig, hogy a két tinédzser anyja hogyan kezelte a helyzetet.

Amikor bejelentették, hogy a párnak nyoma veszett, eltűnésük eleinte alig kapott médiafigyelmet. Ez önmagában is furcsa, hiszen két jó megjelenésű, brit fiatalról van szó, akik elindultak egy nyári vakációra, aztán egyszerűen eltűntek.

De ez talán nem is olyan meglepő, ha figyelembe vesszük, hogy csak az Egyesült Királyságban kilencven másodpercenként bejelentik valaki eltűnését. Elég megdöbbentő, nem? Vagyis mire végighallgatjátok a podcastemet, nagyjából negyven új eltűnési ügyet jelenthetnek be.

Talán valamennyire megnyugtató, hogy ezek közül sok embert élve találnak meg, ráadásul elég gyorsan. De világszerte naponta több mint hatszáz ember tűnik el nyomtalanul. Akiket nem találnak meg. Akiknek a szerettei talán soha nem tudják meg, mi történt valójában.

Nézzük hát meg közelebbről, mi történt Issie-vel és Dylannel. Attól a naptól kezdve, hogy Issie eltűnését bejelentették, egészen odáig, ahol most tartunk, ez az ügy egyik fordulatot hozta a másik után, és a végére csak azt fogjátok kérdezni: mi történt valójában Portugáliában ezen a nyáron?

Június tizenötödikén a tizenhét éves Issie Adams és a barátja, a tizenkilenc éves Dylan Whiting, akivel tíz hónapja voltak együtt, London Gatwickről Madridba repült. A pár úgy vágott neki a kalandnak, hogy volt ugyan valami homályos útitervük, de semmi konkrét elképzelésük arról, merre mennek tovább, vagy meddig maradnak, amit egyértelműen jelez, hogy sem visszaútra szóló repülőjegyük, sem előre lefoglalt szállásuk nem volt.

A következő három hétben nyugat felé utaztak, a spanyol tengerpart felé, aztán délnek fordultak Vigón keresztül, majd átléptek Portugáliába, ahol rövid időre megálltak Portóban, végül július harmadikán megérkeztek Lisszabonba.

Nem tudni, miért ezt az útvonalat választották. Hátizsákos európai utazóknál ez nem feltétlenül számít tipikus útvonalnak, és mivel semmilyen tervet nem fektettek le előre, senki sem tudja, Lisszabon után hová akartak menni.

Egy dolog biztos: Issie megígérte az anyjának, Jess Adamsnek, hogy mindig szól, amikor új helyre érkeznek, és ezt meg is tette egészen addig a pontig, ahol ez a történet elkezdődik. Július harmadikán este hat óra tizenötkor Issie Adams üzenetet küldött az anyjának, hogy megérkeztek Lisszabonba, és szándékuk szerint néhány éjszakát ott töltenek.

Aznap délután egy maroknyi képet is feltöltött az Instagram-oldalára, és azt írta, hogy ő és Dylan csodásan érzik magukat. Az utoljára posztolt képen a Belém-torony előtt álltak, a Tejo folyó partján. Issie ezt írta: Itt vagyunk Lisszabonban. Gyönyörű város a csodás pasimmal. Nagyon szerencsés vagyok. Alig várom, hogy holnapután vele ünnepeljem a tizennyolcadik születésnapomat… jujj!

Egy boldog pillanat, megörökítve a közösségi médiában, majd úgy tűnik, a páros egyszerűen köddé vált. Ez és egy korábbi üzenet lett az utolsó alkalom, hogy Jess Adams hallott a lánya felől.

Ezt követően Jess már nem tudta felvenni a kapcsolatot Issie-vel, hiába próbált többször is üzenetet írni neki, és hiába hívogatta, ezért azonnal aggódni kezdett, mivel ahogy a posztjában is írta, a lánya két nappal később töltötte be a tizennyolcat.

Július ötödikén számtalanszor próbálta elérni Issie-t, hogy boldog születésnapot kívánjon neki, de nem sikerült. És úgy tűnt, senki másnak sem. Issie telefonja ki volt kapcsolva.

Mivel Issie semmilyen születésnapi üzenetre vagy hívásra nem reagált, Jess Adams pontosan tudta, hogy valami nagyon nincs rendben. És ahogy telt-múlt a következő negyvennyolc óra, a dolgok csak még rosszabbra fordultak.

ELSŐ RÉSZ

JESS

ELSŐ FEJEZET

Július 4.

Issie születésnapja – július ötödike – mindig tanítási időszakra esett, legalábbis akkor, amikor Issie-nek nem kellett vizsgáznia. Amikor még kisebb volt, gyakran viccelődtünk azzal, hogy ha az Államokban élne, ahonnan az apja származott, mindenki tűzijátékkal meg bulikkal ünnepelné a születésnapja előestéjét. A vicc nem tartott sokáig. Miután Scott, az apja, visszaköltözött oda, többet nem hoztam szóba. Abban az évben lett Issie tízéves. Nehéz elhinni, hogy már nyolc éve annak, hogy Scott elhagyott minket, de még ennél is nehezebb felidézni azt az időt, amikor még együtt éltünk.

Miután elment, kerültem minden beszélgetést, ami Amerikát érintette, ami nem volt kis teljesítmény, hiszen Issie szinte csak amerikai középiskolás sorozatokat nézett, és úgy tűzdelte tele a mondanivalóját az amerikai szlengben használatos szavakkal, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Abban az évben, amikor betöltötte a tizenhatot, és már túl volt a GCSE-vizsgáin, a születésnapján nem volt iskola, úgyhogy Issie-vel elrepültünk Krétára egy hétre, hogy szikrázó napfényben ünnepeljünk. Előző nap értünk haza, hogy a születésnapját már a barátaival tölthesse. Minden tökéletes volt. Boldogok voltunk, barnák, és nagyon vártuk az előttünk sorakozó hosszú, lusta nyári napokat.

Ahogy Issie egyre idősebb lett, minden évben változtak a nyarak – a szünidők sosem teltek egyformán. Korábban féltem a kamaszévektől, aztán végül imádtam őket. A piknikeket meg a homokozós vödröt felváltották a bodyboardok. A homokban ásott gödröket lecseréltük arra, hogy a combomig érő hideg vízben vacogtam, miközben ő próbált megállni a szörfdeszkán. Én voltam az az anya, aki mindent együtt csinált vele, mert nem volt más lehetőség. Scott úgy döntött, az Atlanti-óceán túloldalán él ezentúl, és nem volt senki más. Úgyhogy fejest ugrottam az egészbe, és szívtam magamba az emlékeket. Egyetlen percét sem bántam annak, hogy ott voltam vele.

Azon a nyáron, amikor tizenöt lett, attól rettegtem, hogy elveszítem Issie-t a barátai miatt. Tudtam, hogy el kell engednem, de ettől nem lett könnyebb. Azt mondogattam magamnak, hogy hálás lehetek, amiért ilyen sokáig megtarthattam magamnak. De megint csak nem váltak valóra a félelmeim. Ugyanúgy együtt lógtunk, ugyanúgy beszélgettünk, nevettünk, és együtt néztünk filmeket.

Az emberek mindig azt mondták, milyen szerencsés vagyok, hogy Issie és én ennyire közel állunk egymáshoz.

– Biztos csodás, hogy csak ti ketten vagytok – állapította meg egyszer valaki. – Nálunk mindig tele van a ház, és ezt az intimitást sosem élhetem meg a lányommal, mint te.

Szerencsés? Hogy gondolhatta ezt bárki is? Tényleg azt hitte ez a nő, aki ott állt előttem a sorban a fogadóórán, és akit alig ismertem, hogy szerencsés vagyok, amiért a férjem faképnél hagyott minket, hogy új életet kezdjen Amerikában? Fogalma sem volt róla, hogy minden döntésemet kétszer is át kellett gondolnom, mert nem volt senki, akivel meg tudtam volna beszélni, vagy hogy mennyire átszőtte a mindennapjaimat az érzés, hogy nem vagyok elég jó.

A kérdések mélyen a húsomba vágtak: miért nem voltam elég? Miért nem volt Issie elég? Scott árulása annyiféle módon érintett és sebzett meg, hogy sokáig fel sem fogtam igazán. Bármikor le tudnám játszani lassított felvételként a fejemben a pillanatot, amikor közölte velem, hogy elhagy, hogy újraéljem annak teljes borzalmát. Egy sivár, sötét, januári hétfő este volt, amikor belépett az ajtón a munkából hazaérve, és bejelentette, hogy mondania kell valamit. Alig néztem fel a tűzhelyen sercegő steakekről, annyira semmitmondók voltak a szavai. Amikor végül ránéztem, furcsa kifejezést láttam az arcán, amit nem tudtam hová tenni. Kikapcsoltam a tűzhelyet, és szembefordultam vele, miközben az agyam már végigrohant azon, miről is lehet szó.

Az utóbbi időben nem érezte jól magát a munkahelyén. Dühös volt a kollégáira, őrjöngött a főnöke miatt, aki állítólag bűnbakot csinált belőle. Scott igen magas pozícióba küzdötte fel magát, és panaszkodott, hogy most jó ideig esélye sem lesz újabb előléptetésre. Ráadásul egyre többet ingázott Bostonba is, oda, ahol felnőtt, és tudtam, hogy ez is kezdi felőrölni.

– Ülj le, Jess – mondta akkor, miközben ledobta a zakóját egy szék támlájára, és kihúzott magának is egy széket, bár ő végül nem ült le.

Azt hittem, tudom, miről lesz szó: vagy arról, hogy ott akarja hagyni a munkáját úgy, hogy még nincs másik, és akkor egy ideig meg kell húznunk a nadrágszíjat; vagy azt akarja, hogy költözzünk Bostonba. Reméltem, hogy az első lesz. Azzal meg tudtam volna birkózni. Szerettem azokat a szép nyaralásokat, amiken mostanában voltunk, de nem volt rájuk szükségem. Könnyedén vissza tudtam volna fogni a háztartás büdzséjét. Csak nemrég kezdtem el olyan dolgokkal kényeztetni magam, mint a dizájner táskák meg az a bizonyos teveszínű kabát, ami többe került, mint az első fizetésem. Csak Amerikát ne, légyszi. Ez volt az otthonom, itt, Angliában. Nem akartam felforgatni a családunk életét.

– Van egy állás Bostonban – kezdte, és közben lassan valami gyomorszorító, baljós érzés kúszott a gyomromba. – És el fogom vállalni – jelentette be Scott. – Visszaköltözöm oda… – Elhallgatott, és úgy nézett rám, olyan tekintettel, amit elsőre nem is tudtam hová tenni, mert a pánik mellett volt benne valami más is: elszántság.

– Nem értem – feleltem végül. – Hogy dönthetted ezt már el? Még nem is beszéltük meg.

De már akkor tudtam, hogy van még valami. Valami nem stimmel. Valami, amit még nem mondott el, de mindjárt el fog.

– Sajnálom, Jess. – Scott rázta a fejét, és abban a pillanatban tényleg nagyon sajnálkozónak tűnt. – Ritához költözöm.

– Rita? – A név kiszívta a levegőt a szobából, ahogy korábban is mindig, valahányszor csak meghallottam. Rita. A férjem első felesége, a nő, akivel előttem volt. Az a nő, akire még akkor is féltékeny lettem volna, ha nem választ el minket egymástól közel ötezer kilométernyi távolság, mert mélyen legbelül mindig tudtam, hogy Scott soha nem szűnt meg őt szeretni.

Scott és Rita hat hónappal azelőtt szakítottak, hogy megismerkedtünk. Akkoriban marketingasszisztensként dolgoztam egy nagy befektetési cégnél, Ritát pedig már harmincévesen problémamegoldó operatív igazgatóként alkalmazták. Csak négy évvel volt idősebb nálam, de a karrierünket tekintve mintha egész életnyi távolság lett volna köztünk.

Tudtam, hogy Scott hiába tagadja, még mindig fájó seb számára a szakításuk, és sejtettem, hogy talán nem kellene fejest ugranom egy kapcsolatba egy olyan férfival, akibe nyilvánvalóan kezdtem beleszeretni. De ez ellen nem tehettem semmit, és az idő végül azt bizonyította, hogy Rita nem jelent veszélyt. Továbblépett, megismert valaki mást. Nem sokkal később született egy lányuk.

Eközben az Atlanti-óceán másik oldalán Scott egy év után megkérte a kezemet, aztán esküvőt szerveztünk, összeházasodtunk, és megszületett a mi közös lányunk is. Ezután otthagytam a munkámat, és főállású anya lettem.

Rita nem jelentett problémát. Boldogok voltunk. Scott és én még mindig mindennap nevettünk, együtt terveztük az utazásokat, és volt egy gyerekünk, akit mindketten imádtunk. Egyetlen pillanatra sem gondoltam, hogy mindez nem elég neki, és hogy ilyen könnyen képes lesz mindezt feladni.

– Nem. – Megráztam a fejem, mert nem akartam hinni neki. Lehetetlen volt. – Hogyan…

Hiszen szeretsz engem, ezt akartam mondani. Olyan boldogok voltunk karácsonykor. Együtt rúgtunk be, majd az ünnepek alatt többször is lefeküdtünk egymással. Erre tényleg egyáltalán nem számítottam.

– Még mindig szeretlek, Jess – állította.

Erre felnevettem.

– Nem szerethetsz még mindig.

– De szeretlek. Csak… – Meglengette a karját a levegőben. – Csak hát Rita az.

És nyilvánvaló volt, hogy vele én soha nem versenyezhetek.

Egy hónapon belül elhagyott minket. Addigra már minden el volt rendezve: az állása és Rita otthona is, ahonnan addigra az exe elköltözött.

– Sajnálom – mondta többször is abban a négy hétben. – Rita és én, mi…

– Lelki társak vagytok? Gyerekkori szerelmek? – kérdeztem keserűen. – Nem lett volna szabad elvenned engem, Scott. Azt hiszem, te mindig is tudtad, hogy egy nap fájdalmat fogsz okozni nekem.

A világom darabokra hullott. Olyan rombolás volt ez, amit négy évembe telt lassan újraépíteni. Nyolc év elteltével már nem szeretem. Nem érzek semmit, amikor néha feltűnik Issie egy-egy FaceTime-hívásában. De vannak időszakok, amikor nem mennek jól a dolgok, és olyankor nagyon is érzem a hiányát. Olyankor felteszem magamnak a kérdést, vajon mennyire hatott ránk az, hogy elhagyott minket. Mert hatnia kellett, nem? Issie nem úszhatja meg az életet úgy, hogy ne érezze a következményeit annak, hogy az apja kisétált az életéből. Biztos vagyok benne, hogy ez is hozzájárult ahhoz, hogy egy olyan pasit választott, mint Dylan.

Végigfuttatom a szemem az asztalomat borító anyaghalmokon. Össze kell rendeznem őket egy hangulattáblára egy új ügyfélnek, Pollynak, akivel két nap múlva találkozom. Felveszek néhány zöld bársonymintát, és feltűzöm a tábla sarkára.

Polly azt mondta a megbeszélésünkön, hogy szereti az aranyat és a zöldet. Mutatott képeket a Pinteresten, aztán megmutatta azokat az antik székeket is, amelyeket át akar húzatni a butikjához. Úgy talált rám, hogy elolvasta az interjúmat egy helyi lakberendezési magazinban, ami arról szólt, hogyan indítottam el két éve a kisvállalkozásomat, a Coastal Designt, és tetszett neki, amit látott.

Őszintén beszéltem az interjúban arról, milyen nehéz volt negyvenhat évesen újra nekikezdeni a tanulásnak, de hála egy esti textilismereti tanfolyamnak, egy év alatt eljutottam odáig, hogy pénzt is kapjak azért, amit szeretek csinálni. A Coastal Design egy olyan szívességből nőtte ki magát, amiben egy barátom barátja a segítségemet kérte, mostanra azonban már majdnem teljes állásban dolgozom, bútorokat újítok fel ügyfeleknek, és kisebb lakberendezési megbízásokat teljesítek.

Az egésznek az volt a célja, hogy legyen valamim, amire koncentrálhatok, miután Issie elköltözik otthonról, de ma nem ezen jár az eszem. Holnap lesz Issie tizennyolcadik születésnapja, és azon kapom magam, hogy újraélem a lányom korábbi születésnapjait. A tizenhetedik úgy él bennem, mintha csak pár hete lett volna. Tisztán hallom, ahogy sikoltva nevet, amikor fél nyolckor bedugom a fejem az ajtón, és egy lekváros fánk tetején csodával határos módon ott ég mind a tizenhét gyertya. Még ha itt is lenne idén, tudom, hogy már nem ugyanígy reagálna.

Elakad a lélegzetem, ahogy mélyen beszívom a levegőt. Gyűlölöm, hogy a tizennyolcadik születésnapját egy másik országban ünnepli, és nem mással van, mint Dylannel. Fejben arra készültem, hogy csak szeptemberben megy majd el. Amióta csak emlékszem, a Central St. Martinsra akart menni művészetet tanulni, és majd kiugrottam a bőrömből, amikor felajánlottak neki egy helyet, minden feltétel nélkül. Már tizenkettedikben is azt írta róla az iskola, ahová járt, hogy ez az ő útja.

Úgy számoltunk, hogy két ötöst és egy négyest kap az emelt szintű vizsgáira. A GCSE-je majdnem kitűnő lett. Azt hiszem, bármilyen irányban továbbtanulhatott volna, amit csak szeretne, de őt mindig is a művészet érdekelte.

Annyira büszke voltam Issie-re. Lehet, hogy a kreativitását tőlem örökölte, de messze túlszárnyalta az én tehetségemet.

– Szerencsések vagyunk – mondtam gyakran. – Az, hogy az ember azzal foglalkozhat, amiért tényleg rajong, ritka dolog. Jusson ez mindig eszedbe, Iz. – Fontosnak éreztem, hogy tudja, milyen szerencsés. Nem olyan gyerekkora volt, mint nekem, mert sosem kellett átélnie, hogy a szülei a pénz miatt aggódnak. Azt akartam, hogy ezt értékelje, és soha ne vegye magától értetődőnek.

Megcsörren a telefonom, kizökkent a gondolataimból. Odapillantok, és a legjobb barátnőm neve villog a kijelzőn.

– Szia, Lois – köszöntöm, és kihangosítom.

– Mit csinálsz? Dolgozol? – kérdezi. A háttérben a kis Teddy sír. Lois harmadik gyereke. Mindhárom csemetéje kilenc év alatti. Jövő hónapban lesz negyvenöt éve, hogy barátok vagyunk, de most teljesen eltérő életszakaszban járunk.

– Annak a bájos, New Forestben található butiknak a projektjén dolgozom – magyarázom.

– Kár. Épp a kertészetbe indultam. Arra gondoltam, nincs-e kedved velem jönni. Unatkozom. Társaságra vágyom – nyög fel.

– Van társaságod, ott van Teddy.

– Felnőtt társaságra, tudod, hogy értem. És kellene a tanácsod is, mit ültessek a dézsáimba, amit nem fogok kinyírni.

Felnevetek.

– Bármit ültetsz, úgyis kinyírod – viccelődöm. – De most nem tudok, sajnálom. Szívesen mennék, de muszáj haladnom ezzel. Két nap múlva találkozom az ügyféllel. – Felállok, és odasétálok a kert végében építtetett kis irodám nyitott ajtajához. – Elmegyek veled, ha később mész – javaslom, de jól tudom, hogy nem fog később menni. Lois napjai nem úgy telnek, mint az enyéim. Háromkor mennie kell a gyerekekért az iskolába, az estéi pedig a kicsik különóráival, az anyataxi-szolgálattal meg a sokféle vacsora elkészítésével telnek. Azt szokta mondani, nem engedheti meg magának a szabadidő luxusát, de hiába panaszkodik, tudja, hogy gondolkodás nélkül helyet cserélnék vele, csak hogy újraélhessem azokat a napokat.

– Gavin holnap magával viszi a gyerekeket – mondja, mintha nem is hallotta volna, amit az előbb mondtam. – Hamarabb eljön a munkából, én pedig pontosan ötkor átmegyek hozzád. Az még jó neked?

– Jó.

– Van kedved csinálni valamit? Arra gondoltam, hogy felmehetnénk egy csónakkal a folyón, és vihetnénk magunkkal egy üveg bort. A másik parton megvacsorázhatnánk – javasolja.

– Tökéletesen hangzik.

– Akkor legyen így. Majd én intézem a foglalást.

– Köszi, Lois.

– Ugyan. – Kis szünetet tart. – Hogy vagy? Minden rendben?

– Igen. Jól vagyok, csak hiányzik. Bárcsak ne lenne távol a tizennyolcadik születésnapján.

– Tudom. Szar az egész.

Váratlanul könnyek gyűlnek a szemembe. Tényleg szar az egész. Negyvenkilenc éves vagyok, nyolc éve egyedülálló, és úgy érzem, mintha az egyetlen gyerekem máris elköltözött volna itthonról. Sosem éreztem még magam ennyire magányosnak, és borzasztó hálás vagyok, hogy Lois velem lesz Issie születésnapjának estéjén. Szörnyű lett volna egyedül tölteni.

Miután leteszem a telefont, átvágok a kerten, bemegyek a házba, és csinálok egy kávét. Elképesztő, milyen kevés is elég ahhoz, hogy elterelje a figyelmem. Míg a kávégép dolgozik, az Instagramot görgetem. Mostanában egyre gyakrabban csinálom ezt, megnyitom Issie profilját, de nincs új bejegyzés a tegnapi óta: Issie és Dylan, mögöttük a lisszaboni Belém-torony.

A képeiket nézem, az egyiken az arcukat egészen odanyomták a kamerához.

– Tényleg ennyire boldog vagy, Iz? – suttogom, miközben a szemét és a merev mosolyát figyelem. Már nem tudom megállapítani. Nem úgy, mint régen. Az elmúlt tíz hónapban, mióta megismerte Dylant, annyit változott a lányom, hogy néha úgy érzem, nem is őt látom, hanem egy idegent.

Fogom a kávémat, és visszaindulok az irodámba, de az ajtóban megállok, hogy lefotózzam a kertet, a házam hátulját elmosva a képen, hogy kitehessem a saját üzleti Instagram-oldalamra. Ez a látvány mindig alkotásra ösztönöz, írom alá, és közben fintorgok. Az egész annyira mű, mégis feltöltöm. Issie tizennyolc hónapja azt javasolta, hogy kezdjem el magam az interneten reklámozni.

– Az emberek szeretnek szép képeket nézegetni – jelentette ki, miközben mások közösségi oldalait böngészte. – Nézd, látod, valahogy így. Ha akarod, meg is csinálom neked.

– Tényleg megtennéd?

– Hogyne tenném, anya! – nevetett. De azért közben beiratkoztam egy „Közösségi média vállalkozóknak” elnevezésű tanfolyamra is, csak hogy lássam, mire gondol, és tényleg igaza van-e. Issie az elmúlt év során egy ponton elvesztette az érdeklődését az oldalam iránt, úgyhogy szerencsém volt, hogy beletanultam; de abban igaza volt, hogy az emberek tényleg szép képeket akarnak nézni. A tanfolyamon azt tanították, hogy az emberek az én kreatív cipőmben akarnak járni, bármilyen baromságot is jelentsen ez. Legalább arra a két-három másodpercre, amíg tovább nem görgetnek a következő posztra.

Még mindig idegen nekem ez az egész, de csinálok még egy képet az irodám belsejéről; mindenütt parafatáblák és színek, arra gondolva, hogy azt majd holnap használom fel.

– Te tényleg áloméletet élsz, nem? – kérdezte egy régi iskolai barátnőm néhány hónapja, amikor összefutottam vele, és akivel évek óta nem beszéltünk. Látta ugyanazt az interjút, amit Polly, aztán ezek szerint végigtúrta a posztjaimat is. – Gyönyörű nagy ház, egy magazinba illő kert és egy munka, amiért rajongsz.

Ja, életem álma, gondolom, miközben félredobom a telefonomat, és belekortyolok a túl forró kávéba. Talán emlékeztethettem volna rá, hogy nem szabad mindent elhinni, amit az ember az Instagramon lát, ha nem utáltam volna annyira annak idején. Hadd higgye csak, hogy tökéletes életet élek. Végül is nem erről szól az egész?

Ötre kész vagyok. Szó szerint nem tudok már tisztán gondolkodni. Lehajtom a laptopomat, bezárom az irodát, és észreveszem, hogy az almafa ágai veszélyesen mélyen belógnak a tető fölé, és azon tűnődöm, vissza kellene-e vágatnom őket.

Scott egyszer megfenyegetett, hogy kivágja a fát, mert túl sokat elvesz az esti napfényből, de nem bírtam volna elviselni a gondolatot, hogy megváljunk tőle. Mintha nem lett volna bőven elég helyünk esténként üldögélni, hiszen aligha szűkölködtünk térben, még azután sem, hogy három éve építtettem a házhoz egy bővítést. De Scott már csak ilyen volt, neki mindig mindenből több kellett.

Ha most itt lenne, már maga vagdosná le az ágakat, és persze el is bénázná. Sosem mertem megmondani neki, hogy valamit rosszul csinál. Scott ugyanis nem bírta elviselni, ha valaki rámutatott, hogy nem ért tökéletesen mindenhez, amihez csak hozzányúl. Pedig nem ilyen férfi volt akkor, amikor hozzámentem. A tizenöt év alatt, amit együtt töltöttünk, valaki mássá vált, valakivé, akit már nem ismertem, és mindez olyan alattomosan történt, hogy észre sem vettem.

Az életünknek nem így kellett volna alakulnia, de azt hiszem, az élet már csak ilyen. Ritkán alakul úgy, ahogy azt az ember elképzeli. Elég hamar megtanultam elfogadni, hogy a változás elkerülhetetlen, és sokszor nem is rajtunk múlik.

Emlékszem, egyszer Issie-re néztem, miközben mellettem kuporgott a kanapén. Tizenegy évesen megint rákapott az ujjszopásra, és ezért is Scottot okoltam, ahogy akkoriban szinte mindenért. De ettől a látványtól olyan makacs elszántság ébredt bennem, amiről magam sem hittem volna, hogy bennem van. Ettől kezdve tudtam, bármit megteszek azért, hogy megvédjem a lányom attól a fájdalomtól, amit az apja távozása okozott. Megmutatom neki, hogyan legyen erős, ellenálló, és hogy semmi nem fog padlóra küldeni minket. Visszavesszük az irányítást a sorsunk felett.

Sóhajtok, miközben bemegyek a házba. Az irányítás érzését már jó ideje nem éreztem, főleg amióta a tizenhét éves lányom épp Európát járja egy férfival, akiben egyáltalán nem bízom.