© Adorjáni Panna, 2026

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

1.
(2018)

Mirjam a céges partira Hildával, a legjobb barátnőjével és egyben munkatársával érkezik. Az irodaház manzárdjába lépve egykedvűen néz végig a skandináv stílusban berendezett amerikai konyhán és a tágas közösségi téren, és megállapítja, hogy a helyiség kialakításában jó szakemberek vettek részt, a felhasznált anyagok pedig elsőrendűek, nyilvánvaló, hogy a kiválasztásuknál a pénz nem volt kérdés. A munkatársai által egyhangúlag ajnározott és az eseményre csillagászati áron felbérelt catering cég is mindent megtett, hogy életet leheljen ebbe az egyébként szégyenletes módon kihasználatlan terembe: az ablakokat fénygirlandok díszítik, természetes anyagokból szőtt terítő borítja a masszív fából ácsolt asztalt, melyen bézs és barna gyertyák lobognak, az emeletes kínálótálcákon humoros elnevezésű falatkák tornyosulnak, a konyhapulton a különféle gyümölcsös, mogyorós és kekszes tálkák mögött csinos szamárlétrában sorakoznak a különféle alkoholos és alkoholmentes italok. Mirjam önkéntelenül nyúl egy aranyvilla után, és ahogy a fémes nyele hozzáér a tenyeréhez, a hátán végigfut a hideg. Miután a kabátját levetve körbejárja a konyhát, majd kényszeredett mosollyal üdvözli a munkatársakat, akik a hideg ellenére szinte mindannyian a manzárdból nyíló tetőteraszon vannak, eszébe jut, hogy amikor az új évben átköltöztek ebbe az irodába, Orsolya, az Urban Echo kreatív ügynökség társalapítója az első reggeli standupon azt ajánlotta, az alkalmazottak gondoljanak a tetőteraszra amolyan közösségi térként, önmagukra meg úgy, mint egy alkotói rezidencia résztvevőire. Erre a gondolatra most Mirjam önkéntelenül elfintorodik. Mire visszaér a konyhába, Hilda még mindig kabátban, de a melegtől kipirult arccal már az egyik kollégájukkal cseveg.

Tizenöt perccel később Radu, a cég másik alapítója ünnepélyes eseményindító speechet tart, amelyben büszkén magyarázza, hogy télen a közösségi térben hibátlanul működik a fűtés, nyáron természetesen légkondi üzemel, a teraszon, íme, napernyők is találhatók, és wifi is van, ha esetleg valakinek a szabad ég alatt szottyanna kedve dolgozni. Radu angolul beszél, a hanghordozása Mirjamot egyszerre emlékezteti egy lakberendezési tévéshow műsorvezetőjének stílusára és egy gyenge stand-up comedys produkciójára, az alkalmazottak ennek megfelelően hol jól nevelten nevetgélnek, hol szórakozottan bólogatnak. Az egyik sarokban veteményesnek is van hely, jelenleg parlagon, folytatja Radu, mire Orsolya felveti, hogy tavasszal egy közös teambuilding alkalmából ültethetnének paradicsomot, hiszen ezeknek a közös együttléteknek a lényege pontosan az, hogy a hetedik emeleten irodát bérlő két vállalkozás alkalmazottai egymással megismerkedjenek. Csattanó gyanánt bedobja a Casablanca utolsó mondatát, vagyis hogy akkor legyen ez az alkalom egy beautiful friendship kezdete, majd megemeli a poharát, és biztató mosolyt küld a hetedik emeleti szomszédok, egy szoftverfejlesztő cég tulajdonosai felé. Radu elégedetten biccent erre a frappáns lezárásra, majd összekoccantja a sörét Orsolya gin-tonikos poharával, mire az alkalmazottak is megemelik a poharukat. Mirjam a casablancás idézetet hallva Hilda felé fordul, és amikor a tekintetük találkozik, vissza kell fogniuk magukat, hogy nehogy elkezdjenek röhögni. Aztán a barátnője laza mozdulattal megemeli a vörösboros poharát, és azt mondja, éljen az ingyen pia.

Miközben a pultnál újratöltik a poharaikat, és Hildával azon hüledeznek, hogy ezek még a diákcsemegének sem felejtettek el fantázianevet adni, Mirjam abban reménykedik, hogy egész este nem fognak mást csinálni, mint együtt fikázni a többieket. De a következő pillanatban megközelíti őket a cég legújabb grafikus dizájnere, kezében egy telipakolt papírtányérral, és belekezd a menü lelkes kiértékelésébe. Hilda vidáman nyúl a felajánlott spenótos tekercs után, hogy aztán teli szájjal kontrázzon a munkatárs megjegyzéseire, de ahogy a tányér Mirjam felé közeledik, és megcsapja az orrát az ételszag, bár nem vacsorázott, émelygés fogja el. Némán megrázza a fejét, jelezve, hogy nem kér, gyorsan belekortyol az italába, a fejében pedig valaki lenémítja a hangerőt, és aztán már hiába igyekszik fülelni, nem képes követni a beszélgetés fonalát. Nem sokkal később Mirjam a teraszon áll az üvegajtó előtt a csípős februári szürkületben, a hidegtől kipirosodott ujjai között egy talpas poharat szorongat, benne körülbelül egy deci száraz vörösborral. Két munkatársa a cég legújabb projektjéről diskurál, az egyikük éppen neki tesz fel egy kérdést a brand image kapcsán. Mirjam szélesen mosolyogva válaszol valami meglehetősen általánosat, majd hagyja, hogy a kollégái tovább szőjék a beszélgetés fonalát. Ahogy visszatér a saját belső tompaságába, a tekintete önkéntelenül Maxra téved, aki hátát a tetőterasz korlátjának vetve élénken gesztikulál. A német srác, aki harmadmagával vezeti a müncheni és kolozsvári bázisú Neo Code Software-t, épp üzleti partnerével, a román Matei-jal meg az egyik alkalmazottjukkal folytat valószínűleg valamilyen szakmai vitát, amelyre szépen lassan összegyűl egy kisebbfajta hallgatóság. Mirjam arra gondol, most úgy mustrálja az embereket, ahogy gyerekkorában a tévésorozatokat nézték a nagymamájával. A cselekményre sosem volt kíváncsi, viszont mindenféle egyebet megfigyelt, például a színészek testbeszédét. Most éppen Max mozgása köti le, akinek széles mellkasa és testtartása magabiztosságról árulkodik. A férfi felsőteste oda-odacsapódik a betonkorláthoz a beszélgetés hevében, de a figyelme csakis az emberek felé irányul, mintha fogalma sem volna a gyomorforgató magasságról, amelynek gondtalanul hátat fordít. Mirjam hirtelen szédülni kezd, képzeletében már át is lökte a korláton a férfit. Tériszony, állapítja meg, ráadásul jó gyorsan bekapcsol. Behunyja a szemét, hogy elhessegesse a képet, de a szédülés nem csillapodik. Kortyol a borából, és a beszélgetőtársait szó nélkül otthagyva visszamegy a konyhába.

Odabent a fürdő felé fordul, és arra gondol, hogy valószínűleg senkinek nem hiányozna túlságosan, ha most egyszerűen lelépne. Legszívesebben ezt is tenné, de aztán eszébe jut, hogy egyedül a lakásában még pocsékabbul érezné magát. Legalább egy kicsit kellene megrészegednie, hogy képes legyen elaludni, mielőtt úgy dönt, hogy hazamegy. Ahogy a konyharészen áthalad, a beszélgetések morajából kihallja Hilda hangját, aki a kanapéknál üldögél egy másik csoporttal. A parti kezdete óta nyilvánvalóan azzal van elfoglalva, hogy elhódítsa a Neo Code egyik legígéretesebb szerzeményét, a junior programozó Bobit. A mosdóban Mirjam megpróbálja elképzelni, hogy mi történne, ha odamenne ahhoz a nagyobb társasághoz. Végiggondolja a lehetséges lépéseket: a benti térben világosság van, az emberek a kisasztalokat körbeülve kisebb-nagyobb csoportokban beszélgetnek, szóval oda kellene húznia egy összecsukható faszéket az étkezőasztal mellől, vagy be kellene kérezkednie valaki mellé az egyik kanapéra. Megtehetné, hogy egyből Hildához megy, letelepedhetne annak a kanapénak a karfájára, amelyiken a barátnője ül, lazán, szexi nemtörődömséggel, mint akit nagyon érdekel, hogy milyen témáról megy épp a duma. De eszébe jut, hogy Hilda közelében nemcsak Bobi ül, hanem egy bizonyos Vince nevezetű srác is, egy másik IT-s, akivel pár napja volt egy fura pillanata a liftben, és semmiképpen nem akarná azt a hatást kelteni, mintha őmiatta menne oda. Mirjam pisil, kezet mos, és elhalasztja a döntést, mert eszébe jut egy sokkal semlegesebb feladat. Egyenesen a konyha felé megy, hogy a csapnál hatalmas pohár vizet töltsön magának, és biztonságos távolságból, feltűnés nélkül figyelhesse meg a társaságot a következő lépések átgondolása érdekében. Hilda, mint aki megérezte a szorongását, felé pillant, és bátorítóan integet, aztán visszafordul Bobihoz. Az egész csak pár másodpercig tart, de elegendő ahhoz, hogy Mirjam egy milligramm motivációt érezzen magában arra, hogy megközelítse őket. Elvégre nekem intett, azt szeretné, hogy odamenjek, azt akarja, hogy jól érezzem magam, hogy hozzászóljak a beszélgetéshez, hogy ott legyek mellette. Mirjam lassan kortyol a vízből, és minden korttyal egyre dagadtabbá válik valami a torkában. Végül úgy dönt, hogy inkább kimegy a teraszra egy újabb pohár borral, leül egy lócára, teker egy cigit, és elszívja. Úgy számolja, hogy ezzel legalább tíz perc haladékot kapna, és addig is ihat, ugyanis abban reménykedik, hogy ha beüt az alkohol, könnyebb lesz ezt a lehetetlen estét átvészelni.

Hilda, aki túl gyorsan itta meg az első két pohár bort ahhoz képest, hogy reggel óta semmit nem evett, majdnem leesik a kanapéról, annyira előrehajol, miközben arról győzködi Bobit, hogy azonnal kezdjen neki a Broadchurch című krimisorozatnak. A fiú bal oldalán, ahol a srác haverja, Vince ül, élénk beszélgetés folyik, úgyhogy Bobi is kissé előredől, és a térdére könyökölve figyel. Hilda az első és a második évadot veti össze éppen, ami igazán nehezére esik így, hogy Bobi nem látta az első évadot sem, mert persze nem szeretne szpojlerezni, viszont valamilyen oknál fogva úgy érzi, hogy most mindenképpen beszélnie kell Olivia Colman detektívkarakteréről. Hilda nem tudja elég pontosan megfogalmazni a fejében olyan egyértelműnek tűnő gondolatokat, hiába tűnik úgy, hogy a fiút tényleg érdekli a mondandója. Szerencsére éppen akkor lép hozzájuk egy másik Neo Code-os csaj, aki ismeri a sorozatot, és helyeslően közbeszól. Azt mondja, hogy szerinte is nagyot alakít a színésznő, bár ő a második évadot, bevallja őszintén, nem nézte meg. Hilda rettentően örül annak, hogy valaki végre képben van azzal, amiről neki most valamiért muszáj beszélnie, és ettől fogva ehhez a lányhoz intézi az elemzését, miközben mindegyre pislog Bobira is, akihez ezt az egész előadást tulajdonképpen intézi. Mert az van tipikusan az ilyen detektívsorozatokban, nem?, hogy ezekben a sztorikban nem sima domestic violence meg ilyen hétköznapi ügyek vannak, hanem nagy rituális gyilkosságok meg pszichopaták satöbbi, de az a lényeg, hogy amikor a detektív nyomoz, akkor általában bekerül egy másik realitásba, ami a nyomozás realitása, és ez teremt egy ilyen kivételes helyzetet, hogy a rendőr vagy nyomozó igazából azt csinál, amit akar, és szinte bármilyen eszközhöz folyamodhat, például meg is ölhet embereket, mint például a True Detective-ben, amit az előbb említettél, nem?, mondja Bobira pillantva, aki közbeszól, hogy ő csakis a True Detective első évadáért vállalja a felelősséget, de Hilda nem reagál rá, hanem folytatja a saját okfejtését. És általában az a vége, hogy kiderül az igazság, vagyis lelepleződik a tettes, és addigra valahogy elfelejtjük, hogy milyen áron is jutottunk el idáig, és na ez az, ami miatt szerintem a Broadchurch sokkal izgalmasabb, és itt jön a második évad lényege, amit mindenképpen nézz meg, mondja most már a Neo Code-os lánynak is, hogy igenis következménye van annak, ha a nyomozó úgy viselkedik, mintha ő kivételes helyzetben lenne, és nem akarom lelőni a poént, de az a lényeg, hogy ezek kurvára fontossá válnak, hirtelen az egész nyomozás bürokráciája, mindennapossága, a hibák, amik az igazságszolgáltatás folyamatát egy csapásra szét tudják baszni. Da, înțeleg ce vrei să zici, válaszolja a lány immár románul Hildának, hogy érti, amit mondani szeretne, ugyanis időközben odalépett mellé egy román munkatárs, akinek ezután ez a lány foglalja össze, hogy a True Detective és a Broadchurch sorozatokról van éppen szó, és kiderül, hogy a srác is ismeri mindkettőt, és hozzáteszi, és ekkor már az egész beszélgetés románul folyik, hogy neki személyesen nagyon bejött Matthew McConaughey karaktere, szerinte ott kezdődött el a színész karrierje, vagyis hogy azelőtt egy csomó romantikus vígjátékban játszott, de szerinte ez volt az igazi áttörés, és ezzel Bobi is egyetért, de aztán elgondolkodik egy pillanatra, és megkérdezi, hogy az Interstellar ezelőtt vagy ezután volt vajon, és Hilda hirtelen nagyon fárasztónak érzi azt, hogy mindegyre felnyújtsa a nyakát, hogy ez a két új ember bevonva érezze magát a beszélgetésbe, miközben már látja, hogy nem fognak visszatérni a Broadchurchre, amivel kapcsolatban továbbra is úgy érzi, hogy nem sikerült elég jól elmondania, amit szeretett volna. Az Interstellarról meg egyáltalán nincs kedve beszélgetni, és miközben a többiek rátérnek arra a részletre, miszerint Christopher Nolan együttműködött Kip Thorne-nal, és elkezdik vitatni, hogy pontosan mit és hogyan használt fel az elméleti fizikából a film, Hilda feláll, és mentében még megkérdi, hogy valakinek hozzon-e valamit. Nem, köszi, mondják a többiek, úgyhogy csak a saját üres borospoharát markolja meg, és úgy indul el a konyha irányába, hogy pontosan tudja, a Neo Code-os csaj azonnal le fog ülni a helyére.

Miri, mi a helyzet, nem csatlakozol hozzánk? Hilda csilingelő hangjából Mirjam alkoholos mámort, izgalmat hall ki. Hilda tankolni jött, a zubogó víz hangja megnyugtató, Mirjam pedig arra vágyik, hogy soha ne érjen véget az a pár másodperc, amíg a barátnője a pohár vizét issza. Bárcsak mondana valami megnyugtatót. Mindjárt, persze, motyogja válaszul, és próbál normális hangon reagálni. Miért játssza meg magát? Hát nem erre az egyértelmű felszólításra várt? Miután az utolsó kortyot is megissza, Hilda elégedetten sóhajt, és elkezd Bobiról mesélni, hogy már elkezdett vele konkrétan flörtölni, meg hogy milyen rohadt hosszú volt ez a tél, és végig semmi action, hát csoda, hogy ki van éhezve? Mirjam furcsán érzi magát ettől a beszámolótól, pedig tudja, Hilda csak ki akarja zökkenteni. Miközben a barátnője beszél, azzal nyugtatja magát, hogy a régi, közösen eltöltött görbe éjszakákra gondol, amikor a hasukat fogták a röhögéstől, vagy amikor részegen vásároltak shaormát vagy caș panét a Rosából, vagy amikor nem bírták ki, hogy ne koronázzák meg az estét három vagy akár négy Zorróval a La Țevi-ben. Akkor hogyhogy nem szorongott ennyire? Vagy egyszerűen többet ivott? Vagy boldogabb volt? Vagy csak menekült? Hilda a vörösboros üvegek tartalmát vizsgálja, Mirjamnak pedig eszébe jut, hogy milyen lenne, ha el tudná engedni magát, és nem ostorozná magát mindenért, amit csinál és amit nem csinál. Az állkapcsa megfeszül, és csak szűkszavúan válaszolgat, hogy aha meg tényleg meg fasza. Na jó, majd gyere, vagy várjalak meg, akarod? Nem, menj csak, jövök mindjárt én is. Minden azonnal rosszabb lesz, ahogy egyedül marad. Bár nem kívánja, egy egész pohár vizet megiszik, hogy időt nyerjen.

Miért nem tudja elmondani Hildának, hogy rosszul érzi magát, miért nem kéri meg, hogy maradjon vele, miért haragszik rá, amikor elmegy? Miért akarja, hogy olvasson a gondolataiban, miért érzi azt, hogy ő tehet a rosszkedvéről? Mérges magára, és mérges Hildára is. Mérges a könnyed mozdulataira, a fényesen csillogó hajára, arra, hogy smink nélkül is szexi, és bármennyit ehet, soha nem látszik meg rajta, mérges arra, ahogy a testét hordozza, büszkén, de nem kihívóan, arra, hogy természetesen vonzó, és hogy tud bánni a férfiakkal, arra, hogy lazán kezeli az afférokat, és ki tud kapcsolni munka után, arra, hogy bárkivel beszélgetésbe tud elegyedni, hogy kíváncsi az emberekre, nevetni tud az ócska poénokon is, nem bántódik meg a szexista megjegyzéseken, és magasról tesz arra, aki ostobaságokat mond. Ahogy mondani szokta, a jöttmentekkel nem foglalkozik, a csökött agyú, idióta nőgyűlölő férfiak miatt pedig nem hajlandó felidegesíteni magát.

Persze szarul esik, amikor beszólnak, magyarázta Hilda, amikor a lakásán együtt borozgattak egyik péntek este, de az nem az én felelősségem, hogy a másik milyen ember. És ha csak azért mond hülyeségeket, mert béna, nem azért, mert rosszindulatú, akkor én nem bántódom meg, és hát egy kis laza szerelmi kalandra simán jó az ilyen is. Amúgy szerintem Bobi is ez a kategória, tette hozzá. Jóindulatú fiú nagyon, de azért néha vannak olyan beszólásai, amin csak röhögni tudok, mondom neki, kicsit nézz magadra, szívem, vedd észre, hogy a segged alá toltak mindent a szüleid, băiat cu bani gata, egyszobás lakás Kolozsváron megvéve, hogy ne kelljen a kis Róbertnek véletlenül albérletbe, netán bentlakásba költöznie, míg elvégzi azt a két és fél év informatikát, amit végül sikerül neki, mielőtt felszippantja egy szexi startup. Kábé huszonkét éves kora óta minden hónapban félre tud tenni a fizetéséből, mert konkrétan nem képes elkölteni, érted, mindennap kaját rendel, legújabb telefon meg laptop meg egy nem túl feltűnő, de rohadt drága és egyébként vadiúj kocsi. A legbasicebb ruhákat veszi meg, amilyeneket bármilyen turkálóban vagy outletben is megtalálsz egyébként, mínusz, hogy neki ezek a Springfield meg a Calvin Klein meg a Levi’s meg a mittomén honnét vannak, az ilyen drágább márkák, meg Nike, persze, minden Nike meg Adidas meg Puma, esténként egy kis tőzsdézés unalmában, és huszonhat éves korára ott van, hogy azon morfondírozik, vegyen-e kertes házat medencével a Tarnicai-tónál, mert milyen jó SUP-ozni a vízen, vagy inkább még egy lakást a Györgyfalviban, s adja ki, csinálja az is szépen a pénzt. És persze a haverokkal évente elmegy valami biciklitúrára, nyaranta valamelyik tengerre, télen sívakáció az Alpokban, karácsonykor hazamegy az anyucihoz, megvesz neki egy drága parfümöt, az anyutól kap egy drónt, mert látta a tévében, hogy most az a divat, az apjának meg egy körfűrész vagy mi a Dedemanból, mert ugye szeret barkácsolni az öreg, ezeket eskü nem én találom ki.

Mirjamnak nevetnie kellett ezen a részletes beszámolón, de azért megjegyezte, hogy Hilda biztos túloz. Nem túlzok, ezeket mondta a drága, gondolom, semmi más nincs a fejében, csak a kódok, és mivel ahhoz nem igazán értek, ezért ilyenekről beszélünk, ki hova megy vakációzni, ezek érdeklik, hogy voltam-e már a görög tengerparton nemtom hol. Kérdezem tőle, csak hogy kicsit provokáljam, mit gondol a belpolitikáról, kire fog szavazni 2020-ban, mit szól a városfejlesztési tervekhez, az egyre növekvő ingatlanárakhoz, amiket lassan nemhogy a szegények, de a sima középosztály sem tud kifizetni. Középosztály, na, amikor ezt mondom, látom, hogy kezdődik a parti, s akkor el is kezdi mondani, hogy de hát ő mi, ha nem a középosztály, és hogy huszonhat éves, érted, ha ő meg tudta csinálni, és egy semmilyen kis városból jött fel, a szülei szarrá dolgozták magukat azon, hogy megvegyék a lakását, és hogy egyébként is ő az első egyetemet végzett a családban, végzett, érted, így mondja, de nem végzett el semmit, és most már nem is fog, na de várj, mert közben kibogozzuk, hogy ő tulajdonképpen, ha már muszáj osztályozni, hadarta Hilda, és a kezével idézőjeleket rajzolt a levegőbe, amikor azt mondta, osztályozni, szóval akkor ő inkább munkásosztálybeli, érted. Mondom neki, hogy a faszomba, oké, de hát akkor pláne, neked is belegebedtek a szüleid, most mondod, nem?, beledöglöttek abba, hogy neked jobb legyen az élet, és akkor most képzeld el, ha lett volna még vagy egy-két testvéred, esetleg nem informatikára jelentkeztél volna, hanem mondjuk újságíróira, vagy, ne adj’ isten, pedagógus szerettél volna lenni. Hát én nem tudom, hogy egy tanár például mennyit keres itt Kolozsváron, mondja ártatlanul, én ezeket nem tudom, honnan kéne tudjam. Hát megmondom én neked, szívem, szarul keresnek, egy iskolában dolgozó tanár, nem egy egyetemi professzor, nem, nem, na, az hitelt vesz fel, és a haláláig fizeti, hogy vehessen egy negyedakkora lakást Fenes cityben, mint amilyen pöpec ápártámentbe te mindjárt hazaviszel. Na jó, ezt azért nem mondtam, hogy mindjárt hazaviszel, nevetett Hilda. És ha véletlenül nem budzsetár vagy, ezt már megint Bobinak mondta, szóval, ha nem állami alkalmazott vagy, s nem is IT-s vagy creative industrys, hanem valami hülye szabadúszó művész vagy mittomén, zenész, bábszínész, meseterapeuta, képzőművész, oknyomozó újságíró satöbbi, akkor basztad, mert se egészségügyi biztosítás, se nyugdíj, se semmi, érted? És akkor ez még nem is a többség, ez elvileg a középosztály volna, amiről beszélek, akik meg a szar melót végzik a városban, na, azt nem is mondom neki, majd egy másik alkalommal, elsőre elég ennyi reality check, mert az ilyesmi úgy működik, vagyis úgy hatásos hosszú távon, ha már kicsit szerelmes belém, érted. Mirjam nevetett, elképzelte Hildát mint valami fura modern szerelem angyalát, aki egy jó kis orgazmus után a reggeli kávé mellett bónuszképpen kigyógyítja ignoranciájából a soron következő szeretőjét. Hilda folytatta, úgy tűnt, hogy elemében érzi magát.

Na de várj, mert akkor megkaptam én is a magamét, hogy de hát én is ebben az industryben dolgozom, vagyis el tudtam helyezkedni a művészetis diplomámmal, és valószínűleg okésan keresek, tehát meg lehet ebből élni, nem?, megtaláltam a helyem én is, nem? Akkor mit papolok neki, és ebben, na ebben igaza van, vagyis bizonyos mértékig, persze, és őszintén, bele se mentem végül, mert ettől meg én leszek nagyon nyomorult, és hát nem is tudom, hogyan tudnám jól elmagyarázni neki, mit jelent az, amikor művésznek tanulsz, s úgy vagy felnevelve, hogy ez egy milyen fontos és szép dolog, hogy ez egy hivatás, nem egyszerűen csak munka, és hogy az alkotás ezért a szenvedést is megszépíti blabla, és akkor aztán ott találod magad egy elvileg sokszínű és kulturális szempontból releváns városban, mert ezzel reklámozza magát kedves Kolozsvárunk, nem?, minden kibaszott megállóban, de az igazság az, hogy a tudásod és tehetséged csak akkor érdekel bárkit is, ha képes vagy bekerülni és betagozódni egy halálán lévő állami intézménybe, vagy kiszipolyozni magad a látszólag pezsgő és mindig innovatív független művészeti szférában, itt az innovatívnál Hilda megint mutatta az idézőjeleket, és még arcot is vágott hozzá, ami ugyancsak egy nagy ferdítés, folytatta, na mindegy, de ha véletlenül már belefáradtál volna abba, hogy a puszta létezéseddel nyerik meg az imázsversenyeket, de valahogy mégiscsak mindig éhbérért dolgozol, meg a művészet szeretetéért persze, és úgy döntesz, hogy nem bírod tovább, és bevonulsz valami korporációba, feltéve persze, hogy megvan a megfelelő skillseted, hogy elhelyezkedj IT-sként vagy kreatívosként vagy mittomén, mivel lehet még pénzt keresni kincses városunkban, szóval ha van benned elég ambíció és motiváció, hogy újragondold magad, vagyis hogy kinyald a seggét te is szépen a kapitalista hustle culture-nak, akkor meg befoghatod szépen a szádat, mert you’re one of us. Tisztelet a kivételnek, de azért van ez a kategória, és ettől én rettentően le tudok fáradni, szóval ezek, akik mielőtt kifejlődne a homloklebenyük, elkerülnek egy céghez, ahol olyan kezdőfizetéssel indulnak, mint amennyit apám keres harminc év után matektanárként. Harminc, hülye vagy?, szólt közbe nevetve Mirjam. Húsz, harminc, negyven, egykutya, legyintett Hilda, nem tudom, mikor kérdeztem meg utoljára apámtól, hogy mennyi a fizetése. Na, mindegy, az a lényeg, hogy elvettem Bobi szüzességét, mármint olyan értelemben, hogy kicsit felfogta, bazmeg, hogy nem úgy van az, hogy ha ügyes vagy, neked is sikerülni fog, hogy ez nem így megy, és ezért jó volna kicsit kinézni a fejéből, és megérteni, hogy nem körülötte meg az anyukája körül forog a világ. Az anyukáján Mirjamnak megint nevetnie kellett.

Hilda történetei mindig felvidítják. Amikor nem szorong rettentően, akkor Hildához tud kapcsolódni, a kis kalandjaihoz, a lazaságához, a jókedvéhez, ami miatt most olyan ingerültnek érzi magát. Vajon megnézi ma a barátnője azt a pöpec kis ápártámentet, ami egyébként szinte biztos, hogy nem Fenes cityben, ebben a Kolozsvár metropoliszövezetében fekvő, tízezer lakót számláló faluban van. Mirjam már előre várja, hogy végighallgassa Hilda beszámolóját. Az nagyon jó lesz. Hallgatni, fürdeni Hilda figyelmében és szeretetében, és általa részesülni valamiből, ami most olyan távolinak és elérhetetlennek tűnik. Vajon én is fel tudnék így menni valakihez? Kicsit kikapcsolódni? Nem annyira a kalandot kívánja, mint inkább azt, hogy valamit, bármit érezzen. Hogy valami, bármi történjen. Mély levegőt vesz, és így, hogy kicsit felidézte, mit szeret Hildában, úgy érzi, oda tudna menni ahhoz a nagyobb társasághoz. Felméri a terepet, de a csoport dinamikája kissé megváltozott, amíg a konyhapultnál ácsorgott a gondolataiba merülve, a sós mogyorós tálat markolászva. Most Hilda a fotel mellett áll, amelyikben Bobi ül, a fiú az asztaltársaságtól teljesen elfordulva könyököl a puha karfán, és felfelé néz a lányra, és Mirjam ebben a teljesen neutrális képben is látja a flörtölés félreérthetetlen jeleit. A többiek egy nagyobb csoportban továbbra is együtt heherésznek, de Mirjam hozzájuk nem szívesen csatlakozna. Bár van munkatársa is közöttük, mesterkéltnek érezné, hogy odaüljön, és úgy tegyen, mintha barátkozni akarna. Talán túl átlátszó is lenne, hogy most miért akar jófejkedni, amikor az irodában a munkával kapcsolatos dolgokon és a legszükségesebb udvariasságokon kívül alig szokott a kollégáival szóba állni.

Na jó, gondolja Mirjam, nem marad más hátra, mint hogy megint tegyen egy kört a teraszon, mintha valakit keresne, esetleg vissza is mehetne pisilni még egyszer a mosdóba, ami nem probléma, hiszen bármikor képes rá. De akkor, mintegy a semmiből, felbukkan mellette Vince, vesz a mogyoróból egy marékkal, és miközben rág, megkérdi a lehető legtermészetesebb és legsemlegesebb hangon, hogy vajon nem akar-e vele elszívni egy cigit a teraszon. De, válaszolja Mirjam, talán túl gyorsan, örül, hogy végre valamerre mozdulhat, és egy pillanatra úgy érzi, hogy az a fura tekintet a liftben nem is volt olyan fura, és a következő pillanatban már a fiú szőke tarkóját nézi, ahogy kifelé haladnak. Az emberektől kissé távolabb ülnek le az egyik falócára, de szerencsére biztonságos távolban a korláttól is, ami jó, mert így nem kell szédüléssel küzdenie a magasság miatt. Kiderül, hogy füves cigit fognak szívni, de Mirjam nem bánja. Bármi jó lesz most, és Vince egyelőre nem tűnik túl nyomulósnak. De azért nagyon gáznak érezné, ha haza kéne vele mennie, amikor Hilda épp Vince haverját kombinálja. Nem vagyok már tini, gondolja, és eldönti, hogy a válasz: nem. Vince is programozó, hasonló korosztály, mint Bobi, de szeplős, gyerekarcú, mint aki nemrég nyúlt meg ilyen magasra. Nagyon tisztának tűnik, amitől Mirjam egyből zavarba jön, és szégyenlősen végigméri kissé sáros, kopott csizmáját meg az egyszerű fekete harisnyáját, aminek már a mosásban volna a helye. Megpróbálja felidézni, milyen alsónemű van rajta, és érzi, hogy mindene túl ócska ehhez a puha edzőcipőben, vadiúj pufajkában és márkás fekete tréningnadrágban feszítő fiúhoz. Vince parfümöt használ, a frizurájáról pedig lerí, hogy jómódú, és a lézeres epiláláson átesett nőkhöz van szokva. Ez a srác teljesen más kategória. Nem az a geek Bobi, akinek a szülei vért izzadtak, hogy a gyereküknek jobb élete legyen, hanem inkább a rendszerváltás után a lehetőséget megragadó, mondjuk exszekus, a kommunizmus alatt is jövedelmező állásokat betöltő, kétséges értékrendű, de vagyonos szülők gyereke, aki viszont elvégezte az egyetemet, mert tudta, hogy a szüleit ez fogja igazán boldoggá tenni.

Vince meggyújtja a spanglit, amit pár perce sodort a mosdóban, és mélyet szív belőle. Megcsapja a marihuána illata, és miközben oldalra fújja a füstöt, hogy ne szálljon a lányra, abban reménykedik, hogy egyik munkatársa sem fogja megérezni a szagot, és elrontani ezt a jó kis pillanatot. A második slukk után átnyújtja a cigit, az ujja kissé hozzáér Miri ujjához. Nem néz rá, de a lány puszta jelenléte mosolyra készteti. Átadja magát a bódító érzésnek, amiről tudja, hogy nemsokára még erősebb lesz. Vince körülbelül fél éve szerzett magának Kolozsváron dílert, és azóta szinte napi rendszerességgel szív. Egy amszterdami látogatás után döntötte el, hogy inkább ezt a drogot preferálja az alkohol helyett, és azóta valóban nagyon keveset iszik, akkor is csak minőségi keményitalt. Vincének bejön Miri, akivel összefutott már párszor a közös iroda konyhájában, bár még soha nem váltottak több szót a kötelezőkön kívül, amik egy irodában el szoktak hangozni. De amikor pár perccel korábban elment a mosdóba, hogy megcsinálja a cigit, és észrevette a konyhapultnál a lányt, amint éppen egy borosüveg címkéjét vizsgálta elmélyülten, arra gondolt, hogy ezzel a csajjal szívesen megosztaná a spangliját.

Mirjam kissé tompának érzi magát, kezd beütni a fű, az a valami nem szorítja már annyira a torkát. A korlát sem tűnik most túlságosan hívogatónak. Nem beszélgetnek, csak szívják lassan a füvet. A harmadik kör után azon gondolkodik, hogy vajon ez a fiú az asztaltársaságban is ilyen csendesen üldögélt, mert most úgy tűnik, hogy soha nem fog megszólalni. Lehet, hogy a fűtől lett ilyen bután néma? Vagy csak nagyon furán érzékelem az időt, és még két perc sem telt el? Mirjam késztetést érez, hogy beszélgetést kezdeményezzen, talán azért, mert lekötelezve érzi magát, hogy a fiú megkínálta a füvéből, de aztán rájön, hogy igazából nem kíváncsi erre a mellette ülő idegenre. A munkája legalábbis abszolút nem érdekli, inkább egy személyes kérdés kellene, de végül megmakacsolja magát, és arra gondol, jól elvan ebben a csendben, és ha Vince nem akarta volna megkínálni, biztos nem hívta volna magával. Egyébként is el szeretné kerülni, hogy kezdeményezőnek tűnjön. Vince épp átadja neki a spanglit, és a füstöt mintha direkt az arcába fújná. A tied a vége, mondja. Mirjam a szájába veszi a cigit, és megérzi rajta a fiú nyálát. Nem várt undor fogja el, és erről eszébe jut, hogy tulajdonképpen megnyugtatta Vince makulátlansága. Vagyis hogy nem érezni a test- vagy a szájszagát, hogy frissen mosott a haja, hogy nem ragad a tenyere, hogy minden ruhája diszkrét illatot áraszt. Ennek ellenére még egyet szív a nedves cigiből, mert el akar lazulni végre, aztán egy hirtelen mozdulattal kinyomja a lábuknál heverő hamuzóban.

Nincs kedved kimenni a Feleki-tetőre? Nagyon fasza onnan bámulni a várost. Vince olyan hangsúllyal kérdez, mint akinek mindegy, hogy milyen választ kap, mert neki így is, úgy is jól fog telni az este. Megszámlálhatatlan kellemes opció közül választhat kedvére valót ezen a hideg péntek estén. Micsoda élet, gondolja Mirjam keserűen. Neki nincs kedve kimenni sehova, de el tudja képzelni, hogy jó lehet onnan a kilátás, és már pont eléggé bebódult a fűtől, hogy azt gondolja, még jól is érezheti magát, úgyhogy alig hallhatóan kiböki: oké.

Nem köszönnek el senkitől. Mirjam nem látja Hildát, lehet, hogy már valamelyik mosdófülkében enyelegnek Bobival, vagy időközben ők is leléptek? Mindenesetre úgy tűnik, Vince nem akar senkivel szóba állni. Mennyi idő telt el? A korai sötétedés miatt Mirjam időérzéke egyáltalán nem működik, vagy a fű volt nagyon erős, mindenesetre olyan érzése van, mintha átkerült volna egy másik időzónába. Azon kapja magát, hogy megint Vince tarkóját bámulja, ahogy engedelmesen követi a konyhából ki a folyosóra. Majd küldök Hildának egy üzenetet a kocsiból, gondolja. Zavarában már a liftben előveszi a telefonját. Bocsi, gyorsan írnom kell egy üzenetet. Valójában csak nem akar Vincével beszélgetni. Irritálja a lift erőszakos, kékes fénye. Irritálja a fiú közelsége a szűk térben. A telefonjára mered. Valóban Hildának ír, és úgy intézi, hogy ez az akció pont annyi ideig tartson, amíg leérnek a parkoló szintjére. Mindegyre újrafogalmazza a mondandóját, emodzsikat keresgél, többet közöl a barátnőjével üzenetben, mint egész este. A mélygarázs félhomályában már jobb. Vince kocsija pont olyan, mint a tulajdonosa. Szép és személytelen. Mirjam megpróbálja elképzelni, hogy élvezi a bőrülést meg a zenét, amit a fiú berak, miután elindulnak. Vince rágót vesz be egy százas dobozból, majd odanyújtja neki is. Mirjamnak rossz előérzete támad, de azért bekap egyet. Nem tudja, mit csináljon a kezeivel. Egy ideig a mobilját szorongatja, hátha Hilda válaszol, és meg kell néznie, de semmi. Végül elteszi a kis műbőr hátitáskájába, és ajakírt vesz elő. Aztán kifújja az orrát, de csak elegánsan, nőiesen, próbál olyannak tűnni, mint amilyennek képzeli, hogy Vince gondolja őt. Aztán iszik egy korty vizet a palackjából, ami épphogy befér a táskájába. A fű miatt nagyon megkívánja a cigit. Nincs cigid, kérdezi tétován. Rendes? Aha, rendes. Nagyon megkívántam. Nincs, nem szoktam. A füvet is csak dohánypótlóval. Hát persze, gondolja Mirjam. A táskájában van egy tasak dohány, de nem tudja elképzelni, hogy elővegye. Ha felérnek a tetőre, majd úgy tesz, mint akinek ott jutott eszébe. Ha álló helyzetben vagyunk, nem fogom kiszotyogtatni a drága kocsijába az egészet. Várja, hogy odaérjenek, várja, hogy teljen az idő, várja, hogy legyen már túl rajta. A zene jólesik, vagyis az esik jól, hogy nem csend van, és persze hogy szuperül szól a hangszórókból, döng az egész kocsi. Valami elektronikus cucc, de inkább EDM vagy nemtom, nem túl kifinomult, állapítja meg, mindenestre jobb, mint ha Vince testhangjait kellene hallgatnia. Így, hogy szól valami, úgy tehet, mint aki filmet néz egy csinos fiúról, akihez szerencsére semmi köze. Mirjam még soha nem ült ilyen kocsiban, és a város esti fényei innen bentről most valóban szépek. A Feleki-tetőn még jobb, igaza volt Vincének. Nem ők itt az egyedüliek kocsival. Közvetlenül mellettük fiatal pár ül egy átlagos kinézetű sötétkék autó tetején. Látszik, hogy fagynak meg, de az is, hogy nagyon szerelmesek egymásba. Nem hallgatnak zenét, hanem csillagképeket bámulnak, egymás szavába vágnak, matatják egymást, röhögnek, cigiznek. Mirjam legszívesebben hozzájuk csatlakozna.

Tartalom

1. (2018)

2. (2018)

3. (2006)

4. (2018)

5. (2011)

6. (2018)

7. (2012)

8. (2018)

9. (2015)

10. (2018)

11. (2016)

12. (2018)

Köszönet

A szerző a regény megírásának kezdeti fázisában a Communitas Alapítvány Alkotói Ösztöndíjában részesült.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Tillai Tamás

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 518 581 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Sansation – SIL Open Font License