A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jana Aston: Good Girl (Vegas Billionaires 1.), 2018

Fordította
FARKAS MELINDA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Te vagy az esetem (Te vagy...-sorozat 1.), 2021

Te vagy a végzetem (Te vagy...-sorozat 2.), 2021

Te vagy a gyengém (Te vagy...-sorozat 3.), 2021

A vakrandi, 2022

Copyright © 2018. Good Girl by Jana Aston

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Farkas Melinda

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-96-1

EGY

Lydia

– Addig nem megyünk el ebből a bárból, amíg meg nem csókolsz valakit.

Payton ezt úgy mondja, mintha épp arról beszélgetnénk, hogy meg akarnék csókolni valakit. Pedig nem. Persze, azért bólintok, hiszen a legjobb barátnőm, és már megszoktam tőle ezt a hevességet.

– Szóval, azt akarod, hogy csókoljak meg valakit, és utána elmehetünk? – teszem le a poharam a bárpultra, majd fészkelődöm a székemen, mintha lehetséges célpontokat keresnék a teremben.

Persze ez sem igaz, de azért szívesen belemegyek a játékba.

– Igen. Ha legalább megcsókolsz valakit, akkor mehetünk.

– Legalább? – fordulok felé nevetve. – Mégis meddig kellene mennem? Egy bárban? Egy idegennel?

Azért nevetek, mert ez az egész valóban nevetséges, de mégis, valahogy csábító a gondolat, hogy rábökhetek bárkire egy bárban, és megkérhetem, hogy csókoljon meg. Vagy esetleg tapizzon le a folyosón. Sőt, vegye át az irányítást, szegezzen a falnak, tolja a térdét a combom közé, miközben végigcsókolja az arcom, hogy utána összeforrjon az ajkunk.

Igen, ez elég konkrét volt.

Elsimítok egy hajtincset, tekintetem a Payton mellett ülő két fickó felé kalandozik. Egész este diszkréten szemeztem velük. Egyiküknek brit akcentusa van, részeg és megszállottan beszél egy nőről, akivel épp most szakított. Vagy aki épp most szakított vele? Nem tudom, de nem is igazán érdekel, hiszen a másik pasi izgatja a fantáziámat.

Mert ő tökéletes. Olyannyira, hogy nem is tudok egyenesen ránézni, csak óvatos pillantásokat küldök felé. Nem egy súlycsoportban játszunk. Sötét, kócos, leheletnyi hullámmal dúsított haját tökéletes frizurára nyírták, biztos vagyok benne, ha beletúrnék, végtelenül puhának érezném, és nem lenne ragacsos a hajkencétől. Arcszőre gondosan trimmelt, hossza valahol a borosta és a szakáll között állt meg, mintha maga se tudná eldönteni, melyik felé hajlik. Tekintete mélybarna, átható, ha véletlenül összenézünk, azonnal megremeg a gyomrom. Alkarja napbarnított, izmos – a következő hónapban erről fogok fantáziálni, az biztos.

Ujjbegyeit összedörzsöli, miközben a barátja beszél, de nem ideges. A mozdulat lassú, önkéntelen, talán a gondolkodás vagy a koncentráció velejárója nála. Körme rövid, szépen formázott. A keze alapján arra tippelek, hogy irodai munkát végez, de a testalkata arról árulkodik, hogy az edzés a hobbija.

Mutatóujját lassan végighúzza a hüvelykujján, és… Ó, Jézusom! Valami egészen mást képzelek el épp!

Muszáj kufircolnom.

– Muszáj kufircolnod – mondja Payton abban a pillanatban, amikor az érdeklődésem tárgya a bárpultról egyenesen rám emeli a tekintetét.

Legszívesebben elsüllyednék, de Payton láthatóan nem veszi észre, ami körülötte zajlik, és tovább fejtegeti, hogy mindenképpen találnunk kell valakit, aki megcsókol, mielőtt elmegyünk. Közben Miszter Tökély szeme meg se rebben.

– Majd én – szól közbe.

Édes istenem! Egy pillanat. Hozzám beszél? Ez most tényleg a valóság? Biztosan rosszul hallottam. Vagy félreértettem. Talán valaki máshoz szólt, aki mögöttem áll, vagy a pultoshoz, vagy a brit barátjához. Sebtében magam mögé pillantok, hogy lássam, ki van ott, de senki.

– Majd én – ismétli meg, és az agyam egy pillanatra zárlatos lesz.

Határozott igen. Ez jár a fejemben. Határozott igen. Hol csináljuk? Itt nem akarom, az nagyon kínos lenne. Azt nem hinném, hogy felmennék egy idegen lakására. De hozzám feljöhetne. Igen. Payton befuthatna a Targetbe vagy valahová, hogy kettesben lehessünk. Vajon azt találgatja, hogy szimpla ágyam van-e? Tudtam, hogy nagyobbat kellett volna vennem, de az drágább volt, és a szobám is kicsi, kellett hely a varrógépnek. Szent ég! Ez tényleg megtörténik! A pasi, aki annyira dögös, hogy rá se merek nézni, le akar feküdni velem! Pislogok egyet, mire egy apró mosollyal az arcán még hozzáteszi:

– Megcsókollak.

Ó!

Jól van. Hát mégsem jövök be neki annyira, hogy szexelni akarjon velem csak azért, mert a barátnőm arról beszélt, hogy kufircolnom kellene. Buta liba. Mekkora hülye vagyok! Mit képzeltem?

– Benne van – jelenti ki Payton, és lehesseget a bárszékről.

Tényleg lehesseget, valahogy úgy, mint egy anyuka, aki az első tanítási napon betessékeli a gyerekét az iskolakapun.

A pasi megfordul a székében, és tetőtől talpig végigmér. Tekintete lassan végigkúszik a meztelen lábamon, én pedig legszívesebben megölném Paytont azért, mert elrángatott ide. Az egész hétvégét azzal töltöttük, hogy becuccoltunk az új lakásunkba, és én azt hittem, hogy hamburgerezni megyünk, ezért farmersortot és trikót kaptam magamra. Tudnom kellett volna! Amint kiléptünk a lakásból, Payton ragaszkodott ahhoz, hogy fedezzük fel a környéket. Most meg itt állok egy sortban, bütykös térdemet közszemlére téve nézek egy pasit, aki úgy fest, mintha a világot vezetné, és épp engem stíröl.

Egyik térdem berogyasztom, lábujjaim a földre tapasztom, és azon tűnődöm, vajon meggondolja-e magát, amikor feláll. Már azt hiszem, hogy itt, mindenki előtt hozzám lép és megcsókol, de az utóbbi elmarad. Fel kell emelnem a fejem, hogy találkozzon a tekintetünk, mert nagyjából harminc centivel magasabb nálam. Talán a válláig érhet a fejem teteje.

Farmerben és papucscipőben van, az ingujja feltűrve. Gyanítom, a cipője többe kerül, mint bármim, amim van. Sőt, talán még a farmerja és az inge is. Beerőltetem a farzsebembe a kezem, és feszengve nézek a szemébe.

– Hogy hívnak?

– Lydia.

– Lydia – ismétli, tekintetét rám szegezve.

Az, ahogy kimondta a nevem, valamiféle előjátékként hat rám, mert a szívem máris ki akar ugrani a helyéről. A hangja mély és lágy, tiszteletet parancsoló és pokolian szexi.

– Nem itt – jelenti ki, és megfogja a kezem.

Tenyere melegen öleli körül a kézfejem. Már ennyitől libabőrös leszek. Megindul, határozottan vezet el a bárpult mellett.

– Brady, egy pillanatra használom az irodádat – szól oda valakinek a pult mögött, anélkül hogy választ várna.

A következő pillanatban már kettesben vagyunk.

Először azon lepődöm meg, hogy az iroda szebb, mint amire számítottam. Nagy asztal áll előttem, rajta lezárt laptop, mellette egy darab toll, nagyon pedáns. A fal mellett drága, de megviselt, bőr Chesterfield kanapé.

Másodszor pedig azon, hogy milyen csendes. A bár ugyan nem volt túl hangos, de így, zárt ajtók mögött tűnik csak fel, hogy a jégkockák csilingelése és az üvegek puffanása nélkül mennyire békés. Csak a légzésünk és a saját szívverésem visszhangzik a fülemben.

Nincs is több időm nézelődni, mert az arca máris ott van előttem, ujjával megemeli az államat is. Oké, a szobáról ennyit. Isteni illata van! Egy ilyen pasira azonnal feltérdelnék, fejem a mellkasába fúrnám, hogy ujjaival tekergethesse a hajam. Tudom, hogy nem az illata tehet erről, de higgyétek el, ha azt mondom, frissen mosott ruha, fűszerek és férfiasság aromája árad belőle. Szeretnék rámászni.

Tekintete homályos, lekalandozik az ajkamra, majd vissza fel, magabiztos nyugalmat sugározva. Fel se tűnt, hogy nem veszek levegőt, míg rám nem szól, hogy lélegezzek. Arckifejezése egyszerre kanos és lenyűgözött.

Veszek egy mély levegőt, és finoman megnyalom a szám. Alig bírom megállni, hogy lábujjhegyre emelkedjek. Apró mosoly villan fel a szája szélén, egyik kezével az arcomat fogja, a másikat a derekamra teszi. Tenyere szinte forró, mintha nem is lenne rajtam trikó, és közvetlenül a bőrömhöz érne. Végül lehajol és megcsókol.

Finoman.

A derekamon pihenő kéz nem mozdul. Ujjai erősen tartanak. Erre persze semmi szükség, hiszen nem sietek sehová. Megérintem a mellkasát. Felcsigáz az érzés, ahogy az ujjbegyem az ingbe bújtatott erős, izmos, forró testéhez ér.

Egy pillanatra eltávolodik az ajka, de csak azért, hogy egy picit félrefordítsa a fejét és újra összetalálkozzunk. Hüvelykujja végigsimít az arcomon, válaszul dorombolok kicsit. Lágy csók a jutalmam, ajkával lassan utat nyit magának. Borostája szúr, de ettől csak még jobban beindulok. A kellemes dörzsölés miatt csakis az ajkára, az erejére és a rám gyakorolt hatására tudok koncentrálni. Foga közé kapja az alsó ajkam, majd újra megcsókol, ezúttal erőteljesebben. Nyelvünk találkozik, térdem megremeg, szívem kalapál.

Amikor elhúzódik, meg kell tartania, mert túlságosan hozzáhajoltam. Megbotlottam volna, ha nincs ott. Ki vagyok fulladva, mint aki lefutott egy félmaratont. Hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkán, és teljesen közömbösnek tűnik. Egy lépést hátrál, majd lassan újra végigmér, én pedig azon tűnődöm, mit láthat. Egy olyan nőt, aki tetszik neki? Vagy egy lányt, akit szívességből megcsókolt? Ezerszer összeszedettebbnek tűnik, mint én.

– Megkaptad a csókot. Most már hazamehetsz, kislány.

KETTŐ

Lydia

A hétvége elrepül. Darabokra tépjük a költöztetődobozokat, és levisszük őket a szelektív szemetesbe, elmegyünk a Targetbe vásárolni, és a WinCóba élelmiszerért. Felfedezzük a Del Tacót, szinte mindent megkóstolunk az olcsó menüből. Én pedig közben fejben újra és újra felidézem a csókolózós jelenetet.

Holnap kezdek az első munkahelyemen. Nos, nem az elsőn, hiszen már sok helyen dolgoztam. Nyári munkák, iskola utáni munkák, részidős munkák.

De holnap lesz az első napom a diploma utáni, nyolcórás állásomban. Ez azért nagy dolog, nem? Egy szimbolikus pillanat, a felnőtt életem első napja.

Engem is nagyon meglep, hogy mindez Las Vegasban történik.

Egy kaszinóban.

Kiderült, hogy a kaszinókban nagyon sok nyitott állás van, pláne az új luxuskaszinókban, amiket még meg se nyitottak. A Windsor ötezer embernek ad munkát, mire megnyitja a kapuit a hónap végén, és én is közéjük tartozom.

Én emberi erőforrások szakon végeztem, mert nagyon szeretek segíteni az embereknek. Payton is ilyen, de ő marketinget tanult, csak azért, mert az LSU-n nincs rendezvényszervező szak. Ezt ő mondta, nem én. Ő úgy szeret segíteni az embereken, hogy szórakoztatja őket, én pedig úgy, hogy biztosítom, időben megkapják a fizetésüket és befizetik utánuk az adót. Olyan gyerek voltam, aki minden egyes rubrikát kitöltött a cserkészkislányok sütirendelő űrlapján, sőt, az x-et is mindig gondosan középre raktam, nehogy véletlenül mogyoróvajasat kapjak mentolos helyett.

Paytont az egyetemen ismertem meg. Egyszer elmesélte, hogy kirúgták a cserkészetből, valami kitűzőkkel kapcsolatos piramisjáték miatt. A teljes történetet sose ismerhettem meg, mert véletlenül elkotyogtam, hogy gimi végéig cserkész voltam, ő pedig annyira nevetett, hogy lefordult a székről.

Azóta igyekszem megtartani magamnak ezt a történetet. Egyébként sem szerettem volna megosztani senkivel, egyszerűen csak kicsúszott, amikor megemlítette a cserkészetet. A cserkész lánycsapat nekem az anyai űrt töltötte be, hiszen én férfiak között nőttem fel. És milyen jó cserkész voltam! Az utolsó évben háromezer-hatszáz sütit adtam el!

Ne aggódjatok, ezt végképp nem mondom el senkinek.

A lényeg az, hogy szeretem a szabályokat. Szeretem a pontosságot és a precizitást, ezért számomra tökéletes választás az emberi erőforrás, a HR. Az elmúlt két nyáron gyakornokként is ezzel foglalkoztam, úgyhogy nem vagyok teljesen kezdő. Bár az álláshirdetésben nem kértek tapasztalatot, én mégis boldog vagyok, hogy az érdeklődési körömnek megfelelő pozícióban dolgozhatok.

Amikor felmerült a Las Vegasba költözés ötlete, azt hiszem, Payton úgy képzelte, hogy egy felhőkarcolóban fogunk élni a Stripen, de sikerült meggyőznöm arról, hogy két lánynak nagyjából tízévnyi diákhitellel a nyakában nem biztos, hogy reális cél Vegasban bérelni valamit, úgyhogy most Hendersonban vagyunk, az úgynevezett külvárosban. A lakásunk mennyei. A házban van edzőterem, medence, kutyapark és bocsapályák. Kutyám nincs, és senkit sem ismerek, aki bocsázna, azt se nagyon tudom, mi az, de azért jó, hogy ilyen felszerelt a lakóhelyünk. Az ingatlanügynök nagyon lelkesen mutogatta a lakást. Plusz a Del Taco gyalog sincs túl messze, ami persze negyven fokban nem a legideálisabb közlekedési mód, de talán majd ősszel! És ami a legfontosabb, kocsival csak húsz perc a munkahelyem, és a kéthálós lakást ketten kényelmesen ki tudjuk fizetni.

Payton is a Windsorban fog dolgozni. Mindkettőnknek sikerült még a végzős évben elcsípni egy-egy állást a kaszinóban a kampuszon megtartott állásbörzén. Én egy bibliaövezeti államban, Tennesseeben nőttem fel, utána Louisianában tanultam, szóval sosem gondoltam, hogy a bűn központjában fogok élni, de mégis itt vagyok. Eddig pont olyan, mint bármely más város. Normális. Szép. Ráadásul Nevada államban nincs jövedelemadó, ezért jóval hamarabb visszafizethetem a diákhitelemet. Mindenki nyer.

Elkalandozom, a péntek este jár az eszemben. A bár. Az a pasi.

Kislány.

Miért izgatott fel annyira, amikor az a fickó kislánynak szólított? Az a fickó. Így kell emlékeznem a legvonzóbb férfira, akivel eddig csókolóztam, hiszen még a nevét se tudom. És azt hiszem, nála jobb pasival már nem is fogok csókolózni. Fincsi, mi? Az lett volna a normális, az illedelmes, ha megkérdeztem volna, miután ő firtatta az én nevemet. Megtettem? Persze, hogy nem! Túlságosan összezavart a tény, hogy meg fog csókolni, ezért teljesen megfeledkeztem róla.

Önzőség, igaz? Annyira arra koncentráltam, hogy hozzám érjen a szája, hogy meg se kérdeztem, hogy hívják. Nem mintha számítana. Hiszen könnyedén utamra engedett, azután az eszeveszett csók után. Amit búcsúzóul mondott, újra és újra felcsendül a fejemben. Most már hazamehetsz, kislány. Elég leereszkedő mondat, de a hangneme teljesen mást sugallt. Rekedtes. Mély. Pokolian szexi.

Elegem van már abból, hogy jó kislány legyek. Egyetlen helyzetben tudom elképzelni, hogy odalegyek érte, mégpedig akkor, ha az előtt a pasi előtt térdelnék, a szám a farkára tapadna, ő pedig azt mondogatná, milyen jó vagyok. Azt suttogná, jó kislány, nekem pedig tetszene. Legalábbis a fantáziavilágomban. Ott nagyon is tetszene. Van abban valami módfelett izgató, ha az embert jó kislánynak nevezik, miközben eléggé felnőttes dolgot művel. Vagy ha felnőttes dolog jár az eszében.

Biztosan én vagyok a legkurvásabb nem kurva az országban. Csak szeretnék ribanc lenni, ami elég szánalmas, nem?

Az egyetem alatt végig arra számítottam, hogy belezúgok a tökéletes srácba. Nem, ez nem igaz. Nincsenek illúzióim, nem hiszem, hogy létezik tökéletes srác. Sőt, tudom. De mégis arra számítottam, hogy beleszeretek valakibe, aki megérdemli. Megérdemli a szüzességemet. Hogy mi? Ugye nem gondoltátok, hogy már a gimiben túladtam rajta? Túlságosan elfoglalt voltam akkoriban a kekszekkel, meg minden mással. Nem akarok felvágni, de azoknak a sütiknek köszönhetem, hogy elutazhattam Costa Ricára. Persze két hétig különféle projekteken kellett dolgoznom, szóval nem volt egy tipikus tengerparti nyaralás, de akkor is.

Akárhogy is, a gimiben nem nagyon érdekeltek a fiúk. Tudom, sok gyerek számára a középiskola a határok feszegetéséről és a bulizásról szólt, de engem ez nem izgatott. A bulik veszélyesnek tűntek, ahol rossz dolgok történnek. Emberek találkoznak, fiatalok alkoholizálnak. Mindkettő ijesztő. A jó dolgok akkor történnek, ha az ember keményen tanul és dolgozik, a szabadidejében pedig önkéntesként segít másokon.

Nyilván nem úgy terveztem, hogy szűzként fogok lediplomázni. Egyáltalán nem. Ennyit az őszinteségről. Tökéletesen biztos voltam abban, hogy ki fogom érdemelni még a záróvizsga előtt a szüzesség elvesztéséért járó plecsnit.

Úgy képzeltem, hogy az egyetemi pasimhoz megyek férjhez, két héttel a diplomaosztó után.

De nem így történt.

Nem olyan lánynak képzeltem magam, akit feltüzelhet egy idegen egy bárban. Semmiképpen. De az a pasi egyszerűen felébresztett bennem valamit. Kéjvágyat, gondolom. Nemcsak a csók, hanem ő maga. Az az igazság, hogy egész este nézegettem, közben pedig mindenfélét fantáziáltam. Hogy miket csinálhatna velem.

Ahogy mondtam, csak szeretnék ribanc lenni. Ki üldögél egy bárban arról ábrándozva, hogy egy vadidegen elcsábítsa?

Hétfő reggel behajtok a Windsor mélygarázsába, gyomromban izgatottan zsibongnak az apró pillangók, hiszen ez az első munkanapom. Payton külön autóval jön, mert egy másik eligazítási csoportba osztották, és nem tudtuk, egyszerre végzünk-e.

Szóval egyedül vagyok, pont, mint egy igazi felnőtt, hiszen az lennék. Felnőtt vagyok. Olyan széles mosoly ül ki az arcomra, hogy inkább beleharapok a számba – valahogy vissza kell fognom magam. Nem mintha számítana, hiszen egyedül ülök az autómban, itt senki se látja az idióta vigyoromat.

Ujjammal dobolok a kormányon, miközben követem a nyilakat a dolgozói parkolóhelyek felé. A szálloda egy hónapon belül nyit, a következő négy hétben új alkalmazottak tömkelege fog munkába állni. Én a háttérben dolgozom majd, tehát nem kerülök kapcsolatba a vendégekkel. Eltűnök a kaszinó egyik irodájában, amiről sokan azt se tudják, hogy létezik. Emberi erőforrás, jog, marketing, IT, könyvelés. Mind ebben az épületben, jól elrejtve a közönség elől.

Találok egy üres helyet, leparkolok, ellenőrzöm a rúzsom, majd bezárom a kocsit, és igyekszem megjegyezni, hol állok, hogy mindenképpen megtaláljam, miután végeztem.

Oké, hát ez az. Első nap, megérkeztem! Most ugrik be, hogy ez az év számomra sok „elsőt” tartogat. Az első felnőtt lakás. Az első munkahely. Az első diákhitel-törlesztés.

És az is biztos, hogy még az év vége előtt el fogom veszíteni a szüzességemet, ami az életem egyik legnagyobb első alkalmává avanzsál majd.

Na, nem mintha ne lett volna lehetőségem már rá korábban, egyszerűen nem izgatott annyira. Liberális szülők neveltek fel egy konzervatív városban, én pedig valahogy a két világ közé szorultam. És nem is nagyon akartam elsietni. Elsőévesen elég sokáig randiztam egy fiúval, akit nem is kedveltem annyira, de a macskáját igen. McGee úr nagy, fekete, hosszú szőrű macskúz volt fehér tappancsokkal, és odavoltam érte.

A fiúért már kevésbé.

Nem mondom, hogy logikus vagy észszerű lett volna ez a motiváció, de ez történt.

Tudjátok, vártam valamire. Valamire, amitől le akarom tépni a bugyimat, de ilyesmit sosem éreztem. De ez az év az én bugyiletépő évem lesz. Vagy a bugyiledobó évem? Valószínűleg csak nem tépném le magamról a bugyit, ugye? Nem, az nagyon furcsa lenne. De ledobni… Azt már igen! Egy pasi persze letéphetné rólam, bár én nem olyan fehérneműt hordok, amit könnyedén széttéphetne egy férfikéz.

Basszus! Vásárolnom kell egy-két újat.

Ha ez lesz az én évem, megfelelő fehérneműt kell viselnem az alkalomra. Megjegyzem, hogy meg kell lepnem magam egy új szettel, ha megkapom az első fizetésem. Egy újabb első! Az első felnőtt fizetésem! Juhú!

Magabiztosan lépek be a munkavállalóknak szánt bejáraton, bízva abban, hogy életem legjobb évét kezdem el.

Egy órával később már biztos vagyok benne.

HÁROM

Lydia

Akkor veszem észre, amikor körbevezetnek minket. Az a pasi. Aki előző este megcsókolt, és még a nevét se tudom. Pont olyan tökéletes, ahogy emlékeztem. A szívem azonnal kalapálni kezd, a pulzusom eszeveszett tempót diktál. Szent ég! Szerintem itt dolgozik! Amiből az következik, hogy le fogok feküdni vele, nem? De. Meg fog történni! Ennek így kell lennie. Ez a sorsom. A végzetem.

Már ha érdeklem. Ha már megcsókolt, akkor talán a szexre se mondana nemet. Gondolom. Nem igazán tudom, hogy működik ez a pasiknál. Én nyilván csókolóztam már olyanokkal, akikkel nem akartam lefeküdni, de szerintem a fiúk nem ilyen válogatósak. Vagy mégis? Istenem! Remélem, ő nem olyan finnyás, mint én, mert szerintem ő lesz az.

Mármint az, akivel lefekszem, nem az a másik az. Nem, hát persze, hogy nem. Nem vagyok annyira őrült, hogy esküvőt és kisbabákat vizionálok egy olyan pasival, akiről csak annyit tudok, hogy tökéletesen csókol. Még mindig a tökéletes férfiba akarok beleszeretni, akivel aztán boldogan élhetek, amíg meg nem halok, de azt nem tudom, mikor hozza szembe az élet. Mi van, ha harminc is leszek addigra? A szexuális tapasztalással azért addig csak nem kellene várnom.

Szóval nem, nem tervezem, hogy hozzámegyek. Csak a szüzességemet akarom odaadni neki, mert abból a tökéletes csókból ítélve, szerintem remekül teljesítene a megrontásomban. Mindezt abból gondolom, hogy amint meglátom, elönt egy érzés. Egy érzés, amit nem ismerek, de féktelen kéjvágynak írnám le. Sóvárgásnak. Epekedésnek, ha úgy tetszik.

Megrontás. Milyen nevetséges kifejezés. Fejben feljegyzem, nehogy ezt használjam, amikor megkérem arra, hogy szexeljen velem.

– Azt hiszem, láttam a pasit – tájékoztatom Paytont, amikor összefutunk ebédnél a dolgozói étteremben.

Életemben nem jártam ilyen elegáns kantinban. Van salátabár, szendvicsasztal, pizzaasztal és különféle meleg fogások, a kinyomtatott menü alapján mindennap más és más. És ingyen van! Ez milyen? A juttatások elképesztőek, ezért is tetszett meg ez a lehetőség. A nyugdíj- és az egészségbiztosítás nyilván fontosabb volt, mint az ingyen ebéd, de akkor is. Igazán üdítő meglepetés. Az étterem mindenki előtt nyitva áll. A háttérben és az előtérben dolgozóknak is. Az üzletvezető és a gondnok ugyanott ehet, ami szerintem csodálatos, hiszen egyenrangúként kezelnek mindenkit. A terem óriási, inkább büfészerű, ami nem is meglepő, hiszen óriási létszámot kell befogadnia, ha már mindenki munkába állt.

– Melyik pasit? – kérdezi Payton, mielőtt beleharapna egy pizzaszeletbe.

Ahhoz képest, hogy gimis fiúkat megszégyenítő mennyiséget képes magába tömni, a barátnőm egy kifejezetten apró termetű lány.

– A pasit a bárból. Tudod.

– Nem mondod! – esik ki a pizza a kezéből a tányérjára, az arcát beragyogó mosolyt még Vigyori macsek is megirigyelné. – Itt? – kérdezi égbe szökő szemöldökkel, előre gyönyörködve abban, micsoda szórakoztató pillanatokat hozhat számára ez a fejlemény.

– Persze hogy itt! Nem voltam sehol máshol ma, csak itt – azzal felvágom a salátámon pihenő csirkemellet, majd felszúrok egy tökéletes saláta-dresszing-hús arányú falatot.

– Szóval itt dolgozik? Beszéltél vele?

– Azt hiszem, és nem. A szálloda előcsarnokában szúrtam ki, miközben körbevezettek minket. Elég menő, hogy már a nyitás előtt itt vagyunk, nem?

Tényleg szuperklassz! Voltál már nyitvatartási időn kívül vegasi kaszinóban? Nem. Nem voltál, mert ha egyszer kinyitnak, onnantól mindig nyitva vannak. A nap huszonnégy órájában, az év háromszázhatvanöt napján. Hány embernek adatik meg, hogy láthasson egy ilyen helyet vendégek nélkül? Fogadok, hogy csak keveseknek.

Az előcsarnokban meg sem áll a munka. Építőmunkások állványokról igazítják a lámpákat, egy másik csapat dekoratív csempével burkolja a kisebb medence méretű szökőkutat. Folyamatosan érkeznek szállítmányok a kisebb boltokba, az üres dobozokat darabokra szedik és eltakarítják.

A kaszinó szintjén nagyjából ugyanez a helyzet. Az asztalok magányosan állnak a helyükön. A sorokba rendezett nyerőgépek világítanak, de némák, az egész szinten nincs senki, leszámítva a középen elhelyezkedő bárt, amin még most is dolgoznak a kivitelezők.

Friss festés és új kárpit illatától sűrű a levegő, de van még valami más is. Az első nap illata. A lehetőség, a kiaknázatlan energia és a közelgő kaland halk ígéretének illata.

Hátborzongatóan különleges.

– Lydia, koncentrálj! – rázza meg a poharában a jégkockákat Payton, mielőtt kortyolna egyet. – Részleteket akarok!

– Az előcsarnokban láttam. Lehet, hogy itt dolgozik? – teszem fel a kérdést, mert fogalmam sincs, miért van ebben az épületben. – A bejárati ajtók közelében állt néhány fickóval. Egy tabletet néztek, és a mennyezet különböző pontjaira mutogattak. Ó! Talán a biztonságiakkal van? Fogalmam sincs, de úgy nézett ki, mint aki idetartozik. Elképzelhető, hogy egy alvállalkozó, és soha többé nem futok össze vele – fintorodom el a gondolatra, majd lemondóan megvonom a vállam.

Az elég gáz lenne, ha ez volt az egyetlen lehetőségem, és nem éltem vele. És ha mégis itt dolgozik, találkozunk még valaha? Ez a hely olyan, mint egy kisebb város. Több ezer munkavállaló, biztosan lesznek olyanok, akiket ritkán vagy sohasem látok.

NÉGY

Lydia

Nem látom újra sem aznap, sem másnap. De gyakorolok. Gyakorlás alatt azt értem, hogy elképzelt beszélgetéseket folytatok vele azért, hogy felkészülten érjen a valódi csevej, ha találkozunk. Hékás, emlékszel rám? – mondom a tükörből visszanéző önmagamnak a reggeli hajszárítás közben. – Ó, te! Itt dolgozol? Itt dolgozom! – ismételgetem a válaszom munkába menet egészen addig, míg természetesnek nem hat. Piros lámpánál még egy vállrándítás és egy laza kézmozdulat is kíséri a mondatot. – Hékás, nem hihetetlen, hogy még a nevedet se tudom?

Ezen az utolsón még dolgoznom kell. Elég kínos, hogy nem tudom a nevén szólítani ezekben az elképzelt beszélgetésekben, de hát ez van. Gondoltam arra, hogy kitalálok neki egy nevet, amíg ki nem derítem a valódit, de még véletlenül se szeretnék egy másik keresztnévhez kötődni. Mi van, ha átmenetileg mondjuk a Samet használom, és megragad az agyamban, aztán szex közben véletlenül Samnek szólítom? El tudjátok képzelni ezt?

Én el tudom. El is képzeltem, és borzasztóan kínos volt. Épp remekül ment minden, a szex is, én is jól éreztem magam, és ő is, nagyon jól teljesítettem a kufircolásban, aztán bumm! Rossz nevet mondtam, és mindent elrontottam. Ha a részletekre vagytok kíváncsiak, épp fölöttem volt, félúton bennem, a bokám a hátába kapaszkodott, és azt nyögtem: Keményebben, Sam… Ő megállt, ahogy mindenki, akit rossz néven szólítanak szex közben. Szégyenemben a vörös kismillió árnyalata futott át az arcomon, miközben ő felöltözött és odébbállt.

Még csak el se ment.

Úgyhogy a hékás megteszi, amíg meg nem tudom a nevét. Gondolom, ha szex közben véletlenül lehékásozom, azzal biztosan nem sértem meg. Türelmesen várok, nyitott szemmel járok, és amíg el nem jön a pillanat, gyakorlom a képzeletbeli beszélgetésünket.

Biztos vagyok benne, hogy kifizetődő lesz, mert úgy tapasztaltam, hogy a kemény munkának és a pozitív hozzáállásnak mindig megvan a gyümölcse. Ha más nem is, de a gyakorlás miatt tökéletesen készen állok majd akkor, ha újra látom.

Pénteken saját asztalt kapok. Még sosem volt saját munkaterületem, leszámítva egy szekrényt, ahová betehettem a táskámat. Igazából ez egy boksz. Egy másfélszer másfél méteres terület, ami csak az enyém, az elválasztó panel külső oldalán a saját névtáblámmal.

Lydia Clark. Végigsimítom a betűket, és elvigyorodom, mielőtt feltérképezném az új helyem. L alakú asztalom van, és lapos, máris beüzemelt monitorom. Három vonalas jegyzettömb, egy csomag toll és hat, még ki sem bontott Post-it a klaviatúra mellett. A bokszom falát vakondszínű, indusztriális hatású anyaggal vonták be, funkcióját tekintve parafa tábla helyett is használható, úgyhogy ki is tudom rá tűzni a jegyzeteimet.

Ah! Alig várom, hogy a hétvégén vegyek egy cuki kis tolltartót! Talán még egy irattálcát és pár színes dossziét is. Bedobom a táskám az irattartó szekrény fiókjába, és üzenek Paytonnek.

Lydia: Irodaszer-beszerzés hétvégén?

Payton: Alig várom!

Ó, nahát! Erre nem számítottam. A lakásunkba vásárolt dolgokkal kapcsolatban szinte teljesen közömbös volt. Vajon rá tudom venni, hogy elmenjünk még egyszer az IKEA-ba?

Lydia: Komolyan? Elugrunk az IKEA-ba munka után?

Payton: Nem, nem hinném. Ez a második hétvégénk Vegasban. Nem fogjuk a péntek estét az IKEA-ban tölteni.

Ó… Nos, talán majd szombaton.

Csapatmegbeszélésem lesz öt perc múlva, ezért zsebre vágom a telefonom, és elindulok a tárgyaló felé. A szálloda négy egész emeletét kapták meg az irodák. Ide nem jönnek a vendégliftek, úgyhogy rejtve vagyunk, mintha egy külön épület lenne az épületen belül. Külön liftek állnak meg a háttérmunka szintjein, a négyből három a dolgozóknak, a harmincnegyedik pedig a vezetők lakrészeinek van fenntartva. Persze, ott nem jártam. Oda csak a magasabb rendű munkatársak mehetnek, akik ott is laknak. El tudjátok ezt képzelni?

Az én osztályom, a HR a negyedik emeleten van a joggal, a könyveléssel, a biztonságiakkal és a vezetői irodákkal együtt. Jómagam HR-es munkatárs vagyok, a HR-igazgatónak jelentek, aki a HR-alelnöknek jelent. Ha máris úgy érzitek, hogy ez nagyon sok ember, akkor azt kell mondanom, ez igaz. Heten vagyunk HR-munkatársak. Mindannyian ezen a héten kezdtünk, és egy ponton mindenki megkap egy-egy osztályt, és annak lesz a vezető kapcsolattartója. Takarítás, élelmezés, recepció és poggyász, szórakoztatás, rekreáció, eladás és szerencsejáték. És ez csak a vendégoldali személyzet.

Ez a hely egy igazi, külön világ.

Minden emeleten van pihenőszoba és ingyen kávé, meg is állok ott a tárgyaló felé menet. A kávégép az a drága fajta, ami eszpresszót, tejeskávét, forró csokit és normál kávét is készít. Istenem! Olyan ez, mintha a Disney-nél dolgoznék! Gyümölcs, rágcsa, ásványvíz és… Ó! Jézusom! Mindjárt meghalok! Az a pasi! A pihenőszobában ott van az a pasi is! Mármint, itt áll a pihenőben, nem ellátmányként sorakozik az egyik polcon, mint egy csomag mogyoró, amit egyébként szintén el lehet venni az egyik szekrényből. Ah, Lydia! Koncentrálj!

Két lépést teszek befelé. A tűsarkúm koppanása a linóleumon hamarabb jelzi jöttömet, mint ahogy megjelennék. A pasi épp egy ásványvizes palackról tekeri le a kupakot, talán egy fél másodpercem van végigmérni, mielőtt észrevesz.

Fél másodperc alatt kell megbizonyosodnom róla, hogy ő az.

De miért? Hiszen csak megcsókoltam. Miért van rám ilyen hatással? Azért annyira nem vagyok ártatlan, hogy egy csóktól megremegjek. Csókolóztam már másokkal is, de sosem éreztem ilyesmit. A többiek őszintén szólva csak közönyt váltottak ki belőlem. Ezért is vagyok még szűz. Mert hát miért is kezdenék egy olyan fiúval, aki semmit sem mozgat meg bennem?

Erre itt van ez a pasi, akitől úgy érzem, igazán ledér tudnék lenni. Ja. Amikor meglátom, mintha a semmiből a felszínre kerülne a kielégítetlen ribanc-énem. Szentséges mindenség, miért ennyire vonzó? Szinte már fáj, ha ránézek! Forrónak és feltüzeltnek érzem magam. Fura.

Észrevesz, tekintetében egy pillanatra megjelenik a felismerés vagy a meglepetés. Azt hiszem, a kettő együtt, ami azt jelenti, hogy emlékszik rám. Nem? De még mennyire!

Nem mond semmit, de nem veszi le rólam a szemét, és felém fordul. Szájához emeli az üveget, belekortyol, nem siet, közben engem néz. Arca nem árul el semmit sem, és ha nem láttam volna azt a pillanatnyi csillanást a szemében, azt hihetném, hogy nem emlékszik rám. Pedig emlékszik. Tudom jól.

Egyedül vagyunk. Csak mi ketten az üres pihenőben. A hűtő zümmögése és a kávé illata kering körülöttünk.

Itt a pillanat.

– Ó, hékás! Szóval itt dolgozol?

Erre vagyok képes a sorsdöntő pillanatban.

– A minap találkoztunk. A múlt hétvégén. Nem számít – teszem hozzá, és legyintek, hátha el tudom hessegetni azt a bődületes butaságot, ami épp most hagyta el a számat.

– Így van – válaszolja és halványan biccent egyet.

Újra kortyol a vízből, de nem néz az üvegre, mert a tekintete még mindig rám szegeződik. Azok a szemek! Kikészítenek. Mocskos dolgokra sarkallnak, legalábbis fejben. Fürkészi az arcomat, érzem, hogy mindenem vörös. Bátortalanul megindulok, a tűsarkúm újra kopog. Okos tekintete van. Intelligens. Megfontolt. Úgy fest, mint aki képes gyorsan dönteni. Mint aki figyel a részletekre.

– Szóval itt dolgozol? Én itt dolgozom – folytatom kissé bizonytalanul.

Kifújom a levegőt, hátha összeszedettebb leszek.

– Igen. Úgy tűnik, mindketten itt dolgozunk.

Azt hiszem, ismétlem önmagam. Muszáj kihasználnom a lehetőséget, akcióba kell lendülnöm, mielőtt elmegy.

– Kellemes volt. Amikor találkoztunk.

– Kellemes?

Azt hiszem, a szája szélén egy leheletnyi vigyor jelenik meg, miközben visszakérdez, közben egyik szemöldöke kérdőn a magasba kúszik.

Bárcsak megsimíthatnám! Bárcsak közelebbről is megvizsgálhatnám azt az apró ráncot, ami keresztbe fut a homlokán, miközben ujjbegyeimmel óvatosan felfedezném az arca vonalát.

– A csók dolog – pontosítok. – Ha esetleg meg akarnád ismételni.

Elkerekedik a szeme, most már mindkét szemöldöke megemelkedik, a vigyornak nyoma sincs, majd egy pillanatra megrázza a fejét és elmosolyodik. Szórakoztató vagyok. Basszus! Olyan lehetek, mint egy tini. Biztosan komolyabb ajánlatokhoz szokott egy csóknál.

– Vagy ha bármi mást csinálnál – teszem hozzá sietve. – Feltéve, hogy érdekel.

– Jézusom! – mondja lassan, de nem feltétlenül tiszteletlenül.

Szabad kezével megdörzsöli az állát, majd kissé oldalra billenti a fejét, mintha ki akarná lazítani a nyakizmát. A mosoly viszont már sehol.

Egy pillanat. Lehet, hogy teljesen félreértettem? Megcsókolt. Persze nem volt az a jelentőségteljes, érdeklődést kifejező csók, de biztosan vonzónak talált, ha már megcsókolt. Tényleg ennyire rémisztő a felvetés, hogy esetleg megismételjük?

Leengedi a karját. A vizespalackot a nyakánál fogva módszeresen a combjához ütögeti. Azt nem mondanám, hogy ideges. A legkevésbé sem. Nyugtalan? Talán. Ha precízen kellene leírnom, úgy fest, mint akit kínoznak. A tekintete viszont… a tekintete már érdeklődő. Lehet, hogy nem én vagyok a világon a legtapasztaltabb lány, de azt hiszem, érdeklődve néz rám.

– Rhys! – kiáltja el magát mögöttem valaki, a szemem elkerekedik.

Elfelejtettem megkérdezni a nevét. Megint! De kiderült. Rhys. Rhys, Rhys, Rhys. Fejben kántálom a nevét, és tetszik. Nagyon is tetszik. Egy apró mosoly megremegteti a szám, mielőtt ráeszmélek, hogy majdnem sikerült másodszorra is elfelejtenem megkérdezni a nevét. Hogy micsoda amatőr vagyok!

A hang felé fordulok. Egy magas, jóképű férfi caplat be a pihenőbe. Nem annyira jóképű, mint Rhys, legalábbis szerintem, de azt látom, hogy vonzó. Hátba vágja Rhyst, kinyitja a hűtőt, és kivesz magának egy üveg vizet. Jól öltözött, most már látom, hogy mindketten azok. Öltöny. Drága öltöny. Elég jól ismerem az anyagokat, így anélkül, hogy megérinteném, tudom, hogy minőségi szövet. Mindketten nagyon összeszedettek. Tökéletesen megkötött nyakkendő, kifényesített cipő, vaskos karóra. Dögösek. Két lábon járó, beszélő szexuális vonzerők.

Várjunk csak! Mi a fenét is mondtam Rhysnak? Vagy ha bármi mást csinálnál. Atyaég! Nem! Érzem, ahogy felforrósodik az arcom, tekintetem a linóleum felé fordítom, és megcélzom a kávégépet. Leveszek egy bögrét a polcról, beleállítom a gépbe, a kezem remegve keresgéli a megfelelő gombot. Nem ez volt a terv. A begyakorolt mondatok között nem szerepelt, a „vagy ha bármi mást csinálnál”. És nem készültem fel a zavaró tényezőkre sem. Miért nem volt B tervem arra az esetre, ha kínos helyzetbe hoznám magam, vagy ha valaki megzavarna minket? Most akkor mi lesz?

Beharapom a szám, és elfordítom a fejem, majd átnézek a vállam fölött. Rhys tekintete a férfiról újra rám vetődik, én pedig visszatérek a kávégéphez, és addig nyomkodom a gombokat, amíg végre fel nem szisszen, és el nem kezd csorogni a forró, sötétbarna lé a bögrémbe. Ezután belekapaszkodom a konyhapultba, olyan erővel, hogy a kezem kifehéredik.

Talán nem is volt olyan rossz. Mit mondtam?

De, rossz volt. És nem is reagált, ugye? Nem, nem igazán. Ez mit jelent? Lehet, hogy barátnője van? De hát megcsókolt! Egy hete csókolóztunk!

Mögöttem a másik pasi azt mondja, el fognak késni, majd megindulnak a léptek az ajtó felé. Nem mozdulok, tekintetem rátapad a kiválasztott kávékészítmény csordogáló cseppjeire.

Aztán már nincsenek ott.

Hallom, ahogy az új főnököm, Bethany köszön nekik a folyosón, majd a következő pillanatban már ott is terem a pihenőben. Kiveszem a bögrémet a szuper kávégépből, leteszem a pultra, fogok egy keverőpálcát, Bethany pedig egy tiszta bögrét tol a helyére, közben rám mosolyog.

– Ó! Mit főztél? – kérdezi a bögrém felé biccentve.

– Valamilyen tejeskávét – válaszolom, és mosolyt erőltetek az arcomra, mielőtt belekortyolok az italomba.

Legszívesebben az egészet a mosogatóba önteném, mert nem vagyok olyan állapotban, hogy egy forró folyadékkal teli bögrét végigvigyek a folyosón, és már a koffeinre sincs semmi szükségem, de nagyon furcsán venné ki magát, ha itt, Bethany előtt szabadulnék meg a lattémtól. Feltépek egy zacskó édesítőt, és beleöntöm a bögrébe, mielőtt megszólalnék.

– Tudod, ki volt az a pasi, aki épp most ment el? Rhys? – mindezt sikerül olyan közömbösen megkérdeznem, hogy valóban megérdemelnék egy fesztelenségi érdemrendet. – Tudod, hol dolgozik?

– Rhys? – fordul felém kérdő tekintettel Bethany.

– Tudom, hogy itt dolgozik – tisztázom. – De mit csinál?

Felidézem, hogy ezen a szinten van a jog, a biztonsági szolgálat és a könyvelés is, és Rhys sokkal inkább ügyvédnek tűnt, mint pénzügyesnek.

Idióta vagyok. Mintha bárkiről meg lehetne mondani ránézésre, hogy ügyvéd-e vagy könyvelő.

– Ő a vezérigazgató – válaszolja Bethany, nekem pedig megáll a kezemben a szemetes felé irányzott keverőpálca.

Ez gáz. Valahol mélyen tudom, hogy egyetlen vezérigazgató van a vezetői szerkezetben, de azért megpróbálkozom.

– Melyik részleget vezeti? – kérdezem a lehető legnyugodtabb hangon, tekintetem egy pillanatra sem véve le a keverőpálcáról.

Végül egy banánhéjon landol a szemetesben. Van mellette egy üdítős doboz is, ami eléggé bosszant. Miért nem lehet egyből a szelektív szemetesbe dobni? Igazán nem olyan nehéz!

– Az összeset – mondja Bethany, és abban a pillanatban tíz évet öregszem.