részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
David Render with Stuart Tootal:
Tank Action. An Armoured Troop Commander’s War 1944– 45
Weidenfeld & Nicolson, 2017

Copyright © David Render, 2017
First published in the United Kingdom in 2017 by Weidenfeld & Nicolson

Fordította: Molnár György

Hungarian translation © Molnár György, 2019
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2019
Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter
Borítókép © IWM (B 8276)
Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián
Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 534 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

Háborúban az ember számít igazán, nem a gép. A jó harckocsi mit sem ér, ha nem ül benne jól képzett személyzet, és az embereknek, akik azt a személyzetet alkotják, bátor a szívük, és van bennük harci kedv.

Bernard Montgomery tábornagy:
Néhány megjegyzés a háború vezetéséről,
1944. november

Előszó

Számos második világháborús veteránnal készítettem interjút, többükről írtam is, és eközben meg kellett állapítanom, hogy ezek a férfiak, akik sok évvel ezelőtt a hazájukat szolgálták, roppant figyelemreméltó, leginkább testvériségre emlékeztető közösséget alkotnak. Daviddel egy pódiumbeszélgetésen találkoztam először a normandiai hadjárat hetvenedik évfordulójának megünneplésére szervezett Chalke-völgyi Történelmi Fesztiválon (Chalke Valley History Festival). Tárgyilagosan, szerényen, időnként fanyar humorral számolt be az 1944-ben és 1945-ben ifjú harckocsiszakasz-parancsnokként szerzett élményeiről, és ezzel lenyűgözte a termet zsúfolásig megtöltő hallgatóságát. A végén mindenki felállt, és hosszú percekig tapsolt és éljenzett.

1944-ben Normandiában két hétre becsülték egy frissen tisztté avatott harc-kocsiszakasz-parancsnok várható élettartamát. David Render Sandhurstből frissen kikerült, tizenkilenc esztendős hadnagy volt, amikor átvezényelték Franciaországba. A tiszti veszteségek pótlására egy olyan veterán páncélosalakulathoz osztották be, amely korábban évekig harcolt az észak-afrikai sivatagban. Amikor öt nappal a D-napi partraszállás után csatlakozott a Sherwoodi Erdőkerülők Önkéntes Lovasezredhez (Sherwood Rangers Yeomanry), a harcedzett katonák, akiknek a vezetésére küldték, nem számítottak rá, hogy sokáig fog a körükben időzni. A következő hetekben heves harcokat vívtak Normandiában, amelyekben a harckocsiparancsnokok több mint 90 százaléka veszteséglistára került. Davidről azonban kiderült, hogy rendelkezik valami különös képességgel, amelynek köszönhetően számos veszélyes összecsapást túlélt, és ha hajszál híján is, de megúszta a halált. Ezt látva századparancsnoka „az elmaradhatatlan Mr. Render” becenevet adta neki, és miközben a zöldfülű hadnagy a harcokban bebizonyította rátermettségét, katonái bizalmát és tiszteletét is elnyerte.

A háború utolsó évét David Render mindvégig a harcok sűrűjében töltötte. Túlélte a Caen körüli sövényvidéken, a bocage-ban vívott, majdhogynem közelharcszerű, gyilkos páncéloscsatákat, majd részt vett a szövetségesek kitörésében Normandiából. Vezette Sherman harckocsikból álló szakaszát a Belgium felszabadításával végződő villámgyors páncélos offenzívában, majd a Market Garden hadművelet részeként az Arnhemnél bekerített brit ejtőernyősök felmentésére indított, kudarcba fulladt próbálkozás során. Részt vett a keserves téli harcokban Hollandia megáradt vízi útjain és a sárban tocsogó mezőkön, valamint ezrede véres rohamában a Siegfried-vonal ellen. Noha két harckocsit is kilőttek alóla, képes volt tovább harcolni. Részt vett a rajnai átkelésben, majd számos kisebb ütközetben, amikor a Harmadik Birodalom belsejébe indított végső előrenyomulás közben a német védelem itt-ott még mindig fanatikusan kitartó gócait kellett felszámolni.

Abban, ahogyan David elmondja a történetét, az a készség a leginkább figyelemreméltó, hogy elgondolkodik azokon a sokat vitatott kérdéseken, amelyek a harc jellegére vonatkoznak, és amelyeket a második világháború oly sok frontharcosa kihagyott visszaemlékezéséből. Története elénk tárja a majdnem folyamatos küzdelemmel járó túlzott megterhelés és stressz testi és lelki hatásait. David nem riad vissza az olyan ellentmondásos jelenségek megmutatásától sem, mint a bonyolult emberi kapcsolatok okozta vezetési nehézségek, a harc borzalmai, vagy a véres és felőrlő hadviselés etikai vonatkozásai. Stílusa egyszerre tárja elénk a háború jó, rossz és visszataszító realitásait, és a fegyveres harc kellős közepébe kalauzolja az olvasót, erős irammal, sok izgalommal, kézzelfoghatóan érzékeltetve a veszélyt.

Mérhetetlen szerencsének tartom, hogy megismerkedhettem Daviddel, és megadatott nekem a kiváltság, hogy egykori csatatereit gyalog bejárhassam vele, meghallgathassam történeteit, és rákérdezhessek sok részletre. Mindvégig lenyűgözött alázatossága, humora és nagylelkűsége. 2016 elején az a megtiszteltetés ért, hogy elkísérhettem Davidet arra a londoni ünnepségre, amelyen a francia nagykövettől megkapta a Becsületrendet (Légion d’ honneur). Franciaország legmagasabb kitüntetését a rá jellemző szerénységgel fogadta, és arról beszélt: az igazi hősök azok, akik nem élték meg, hogy elbeszélhessék történetüket.

Kevés olyan veterán él még ma is, akinek megadatott David tisztánlátása és kivételes jelleme, amely azt is lehetővé tette, hogy országos bajnok autóversenyző legyen a hatvanas éveiben, és nem mellesleg kiemelkedően sikeres üzletember is. Rendkívüli történet az övé, megérdemli, hogy elbeszéljék.

Stuart Tootal

Bevezetés

Még ma is szívszorító olvasmány a Sherwoodi Erdőkerülők hadinaplójába írott egyik bejegyzés, amely arról az ütközetről tudósít, amelyet a holland Nijmegen közelében vívtak az ezred részvételével. A jelentésíró egyszerűen közli, hogy 1944. szeptember 25-én „Az északon tevékenykedő A század komoly ellenséges tüzérségi tüzet tapasztalt. H. Heenan főhadnagy hősi halált halt.” Két tömör mondat, a hadseregben használatos stílusban megírva. Velős, precíz, a lényegre szorítkozó. Semmi kétség, az ezredtörzs valamelyik holtfáradt tisztje vetette papírra egy újabb végtelenül kimerítő nap után. Egy fiatal tiszt elvesztése csak egy újabb apró, gyászos statisztikai adat a hadra kelt sereg hatalmas tömeggé duzzadt „személyi állományában”.

A bejegyzés nem tájékoztatja az olvasót arról, hogyan halt meg Harry Heenan. Nem vázolja a tragikus körülményeket, nem mondja el, hogy gyászoló szülei sohasem tudtak belenyugodni egyetlen gyermekük elvesztésébe, sem azt, hogy az én életem megmentése közben veszítette el az övét, ahogyan azt sem, hogy ő volt a legjobb barátom. Nem mond semmit a német 88 mm-es ágyúról, amelyik befogott minket az irányzékába, nem ír a becsapódó lövedékek eszelősen süvöltő csattanásáról, vagy a halálos rémületről, amelyet mozgásképtelenné lőtt harckocsink körül csapkodó gránátjai keltettek bennünk. A bejegyzést olvasva még ma is megremegek a nagy sebességű ágyúlövedékek fülsiketítő csattanásainak emlékétől, és szinte magam előtt látom, ahogy villámgyorsan barázdákat szántanak körülöttünk a talajba, és földdel szórják be a harckocsit.

A második világháborúban a Sherwoodi Erdőkerülők Önkéntes Lovasezred több csatában való részvételért kapta meg az azt elismerő kitüntető címet, mint bármely más egység, és hivatalos iratai, mint például az ezred hadinaplója, a hadtörténet fontos forrásai. A háború azonban nem pusztán az egységek tevékenységét megörökítő száraz jelentésekből áll, vagy azokból a térképre terített, átlátszó borításra rajzolt vörös nyilakból, amelyekkel a vezérkari tisztek vagy a seregtestparancsnokok a hadmozdulataikat jelölik. A háború valódi főszereplője a csatát megvívó katona, minden nyomorúságával, és a rá leselkedő összes veszéllyel együtt. Elgyötört, szutykos emberek, akiket kimerít a harc, az alváshiány és az állandó életveszéllyel járó idegfeszültség. Emberek, akiknek muszáj visszakényszeríteniük magukat a harckocsijaikba, és újra belefogni ugyanabba, amit előző nap tettek, miközben az jár az eszükben, vajon sikerül-e túlélniük az újabb napot. Minden virradat azt követelte tőlük, hogy készüljenek fel az előretörésre a következő, ellenség által védett tereptárgyig, foglaljanak el egy újabb falut, vagy még egyszer újra haladjanak az egysoros oszlopban előrenyomuló század élén egy elhagyatott úton, s közben szorongva várják az első ellenséges gránát becsapódását. Csak egyet tehettek: imádkozva reménykedtek, hogy nem fogja eltalálni őket, vagy ha mégis, akkor nem változtatja azonnal lángoló pokollá a harckocsijukat.

A hivatalos jelentések és a száraz, gondosan kilúgozott ezredtörténeti monográfiák erről keveset mondanak olvasójuknak, de az ilyen beszámolók szolgálnak a történészek és a hivatásos írók éltető eleméül. Én egyik kategóriába sem tartozom. Ami azt illeti, számos szerző írt már hiteles beszámolót a harcokról, amelyek a második világháború utolsó évében a D-naptól Németország vereségéig Északnyugat-Európában folytak. Bármennyire dicséretre méltóak is, ezek a művek általában a hadjárat egészét, vagy egy bizonyos hadművelet vagy alakulat történetének főbb vonatkozásait tárgyalják. Miközben így járnak el, a hangsúly rendszerint a tábornokokra, és az ő nagy ívű hadászati és hadműveleti terveikre helyeződik. Miközben elismerjük, hogy a harcot megvívó emberek élményeinek megismerése létfontosságú a háború megértéséhez, az egyszerű katona vagy fiatal csapattiszt látóköre jórészt anekdotaszerű részletekre vagy az alegységek szintjén zajló harcászati tevékenységre korlátozódik. Mindkettőre csupán néhány rövid sorban szokás kitérni, gyakran úgy, hogy számos különböző alakulat történetének „kis színeseit” egy füst alatt intézi el a szerző.

Ez a könyv a háború utolsó évében vívott északnyugat-európai csatákról számol be, ahogy tizenegy véres hónap alatt szerzett élményeim prizmáján át láttam őket, egy Shermanekkel felszerelt harckocsiszakasz parancsnokaként. Egyetlen személy és egy szűk embercsoport háborújáról mesél, amelyik a Sherwoodi Erdőkerülők Önkéntes Lovasezred A századának 5 szakaszát alkotta. Nem híres hadvezéreinkről szól tehát, távoli nagyemberekről, mint Montgomery és Eisen hower, akik messze a front mögött berendezett főhadiszállásukon térképen vívták a csatákat, olyan helyeken, ahová ritkán jutott el ellenséges lövedék és a harccal járó félelem. Ez a könyv nem az ő átfogó hadászati elgondolásaikról vagy a hadjáratra alkotott terveik hadászati szintű alkalmazásáról szól. Ahol utaltam rájuk, csak azért tettem, mert közvetlenül befolyásolták azt, amit mi az 5. szakaszban átéltünk, esetleg úgy éreztem, hogy a szélesebb összefüggéseket magában foglaló háttér jelentőséggel bír az adott esemény megértése szempontjából. A következőkben a háború emberi dimenzióját igyekszünk közelről, éles fénnyel megvilágítani és bemutatni. Azt a háborút, ahol a legalacsonyabb szinten végzett harcászati műveletek látótere ritkán haladta meg azt a képet, amelyet a harckocsiparancsnok járműve tornyának nyitott búvónyílásából látott. A következő sövénysort és a töprengést, hogy mit rejthet az a sövény, hogy vajon ma is a mi szakaszunk fog-e az élen haladni, és vajon megérjük-e, hogy megláthassuk egy újabb naplemente halványuló fényét.

Több mint hét évtized távlatából visszatekintve az olvasó joggal kérdezheti tőlem, mi mondanivalóm van, és miért éppen most írom meg ezt a könyvet. Egyszerű hadnagy voltam csupán a szövetségesek hatalmas seregében, és az 5. szakasz is csak parányi fogaskerék volt az óriási gépezetben. Egy voltam csupán a százezrekből, akik a 21. hadseregcsoport kötelékében küzdötték végig magukat Északnyugat-Európán. Nem állíthatom, hogy akárcsak egyetlen nagyszerű hőstettet véghez vittem volna, hiszen a többiek elsöprően nagy hányadához hasonlóan én is csak tettem a dolgomat. Az írásra nem az indított, hogy nagystílű történeti munkát tegyek le az asztalra a hadjáratról, amelynek csak parányi részét alkottam, hisz ebben a műfajban különb munkák állnak már az olvasók rendelkezésére. A történészek azonban gyakran ridegen, sőt rosszindulattal bántak azokkal az emberekkel, akik a D-napon erejüket megfeszítve kijutottak a partra, átküzdötték magukat a normandiai sövényvidék, a bocage kusza, lidércnyomásos világán, végigszenvedték annak a rettenetes árvizes télnek a kínjait Hollandia mélyföldjein, majd folytatták a harcot, hogy benyomuljanak a náci Németország belső területeire. Közben folyamatosan küzdöttek az ellenséggel, akinek gyakran nem akaródzott felismerni, hogy egy-egy összecsapásban vereséget szenvedett. Úgy akarom megörökíteni az események történetét, ahogyan én láttam.

Akármilyen kemény és professzionális katonák voltak is ellenfeleink, harci erényeik összehasonlítása a brit katonákkal nélkülözi a valódi perspektívát. Ugyanis minden Wehrmacht-katonára, SS-osztagosra vagy német ejtőernyősre, aki szívósan kitartott a harcban, legalább egy tucat másik jutott, aki boldogan feladta, és az első adandó alkalommal megadta magát. Mindkét oldalon láttam katonákat megtörni és megfutamodni, ahogy láttam brit gyalogosokat konok kitartással átverekedni hevesen védett erődített álláson, vagy német katonákat, akiket fegyverrel hajtottak rohamra harckocsijaink ellen. Ám miközben a harcoló katonák bizonyosan nem voltak olyan hősök, amilyennek a háború után készített hollywoodi filmekben ábrázolták őket, áldozatok sem voltak, amint azt sokan el szeretnék hitetni önökkel. Igaz, a gyalogság veszteségaránya gyakran meghaladta az első világháborús veszteségeket, és egy harckocsiszakasz-parancsnok várható élettartama kevesebb volt, mint két hét, de mi egyszerűen katonák voltunk, akik legjobb tudásunk szerint próbáltuk teljesíteni a kötelességünket.

A csatatéren a félelem része a dolgok természetes rendjének. Kérdezzenek csak meg egy hivatásos katonát, aki a hadsereget választotta munkahelyének, és aki számos alkalommal teljesített harctéri szolgálatot. Csakhogy 1939 és 1945 között azoknak a döntő többsége, akik egyenruhát öltöttek, puskát és hátizsákot vettek a vállukra, vagy egy Sherman harckocsi acélbörtönébe zárva tették a dolgukat, de még az önként jelentkezett kisebbség sem volt hivatásos katona. A második világháború brit hadserege az általános hadkötelezettség alapján besorozott állampolgárokból állt, akiket kiszakítottak békés életükből, és akiket a körülmények hatalma taszított a háborúba. Legtöbbjük nem akart ott lenni, de nem sok választása maradt, s legfőbb gondja az volt, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elvégezze a feladatot, életben maradjon, és ismét hazakerüljön, hogy folytathassa normális életét. A tény, hogy egy sorozott gyalogosokból és harckocsizókból álló hadsereg a háború ötödik évében napi gyakorisággal úrrá lett a félelmen, és vállalta a halál vagy a megnyomorodás kockázatát, már önmagában is e katonák bátorságát bizonyítja. Bár a személyi állománynak kevesebb mint öt százalékát alkották a hivatásosok, a háború végére a brit hadsereg komoly minőségi javuláson ment át 1940 sötét napjai óta, és a legnagyobb s ugyanakkor legjobban felszerelt hadsereggé vált, amelyet ez az ország valaha kiállított. Hibái ellenére rendkívüli harcképességű haderő volt, lenyűgözően nagy szerepet játszott a megszállt Európa felszabadításában és a náci Németország legyőzésében.

A háború zökkenői – a véletlen, a kedvezőtlen időjárás, a hibák, és a balszerencse – a harc egyedüli biztos pontjai, persze a halállal, a sebesüléssel, és a pusztítással együtt. Legtöbb tábornokunkról nagy jóindulattal sem állítható, hogy szerették őket a katonák, de akárhogy is, magasabb beosztású parancsnokaink a legsúlyosabb lélektani nyomás alatt tevékenykedő emberek voltak, akiknek tökéletlen információk alapján kellett azonnali döntéseket hozniuk. A háború után, az utólagos éleslátás luxusának birtokában, gyakran ítélték meg őket szigorúan. A hadviselés azonban rendszertelen és véres dolog, ahol tág tér nyílik a véletlen bizarr mértanának, és elképesztő gyakorisággal fordulnak elő a legkülönbözőbb akadályok, az emberi esendőségről és gyengeségről nem is beszélve. A harc gyors mozgásokkal jár, összezavarja és gyakran megrémíti az embert. Nem létezik tökéletes tudás, csak tökéletes szándék, amely nem valószínű, hogy kitart, ha találkozik a harctér valóságát uraló viszonyokkal, és kezdetét veszi a küzdelem, amelynek végkimenetelében az ellenségnek is van szava. Az összes ilyen tényező éreztette a hatását, amikor Normandia hőségében és porában verejtékeztünk, vagy amikor a siralmas, dermesztően hideg tél sarába és véres harcaiba ragadva küszködtünk Németország határán.

Bár beléptem az ezred egyesületeibe, és a háború után eljártam az egykori csataterekre szervezett zarándokutakra, sohasem gondolkodtam el mélyebben mindazon, amit átéltünk. Azok a viták sem izgattak különösebben, amelyek harckocsijaink minőségéről szóltak, meg arról, hogy a mi tábornokainkból hiányzott-e a német tábornokokra jellemző lendületes támadó szellem, és hogy hadseregként elmulasztottunk-e olyan lehetőségeket, amelyeket ellenfeleink bizonyosan megragadtak volna. Ezek helyett üzleti vállalkozásom építésével és gyermekeim felnevelésével foglalatoskodtam. Nem kétséges, néhány mentálhigiénés tanácsadó ezt valamiféle önterápiának minősítené. Nem az volt, mindössze lekötött a dolgom. Ahogy azonban átléptem kilencvenes éveimbe, és egykori, az események idején csak tízes éveik végén vagy húszas éveik elején járó bajtársaim sorait megritkította és kifárasztotta a kor, tudatára ébredtem, hogy az élő történelem határán egyensúlyozok. Éppen ezért akarom írásban rögzíteni saját verziómat az eseményekről, mielőtt leszáll az éj.

Nem áll szándékomban részletes elemzést adni a főbb hadműveletekről, amelyekben részt vettem, ahogy a megtörtént események „mi lett volna ha” változatát sem akarom megírni. Szintén akadnak olyanok, akik alkalmasabbak erre a feladatra. Amit én megkíséreltem, az a saját történetem elbeszélése, valamint azoké, akik az 5. szakaszt alkották, mindazokkal kiegészítve, akik érdemi befolyást gyakoroltak arra, ahogyan éltünk, harcoltunk, illetve arra is, ahogyan közülünk nem kevesen meghaltak Sherman harckocsijainkban. A brit harckocsizó katona történetét kíséreltem meg elbeszélni, összes hibájával és erényével együtt. Hogyan kommunikáltunk, milyen volt a sajátos „nyelvjárás”, amelyet használtunk, mit viseltünk, mikből állt a felszerelésünk, hogyan harcoltunk együtt a többi fegyvernemmel, mi működött, és mi nem. Ezek a témák – azzal együtt, hogy mi érdekelt minket, mit utáltunk, és min gondolkodtunk – mind a történet fontos szálai közé tartoznak, legalább annyira, mint a háború valósága. A háború zökkenőinek körébe tartozó olyasfajta tényezőknek, mint a kimerültség, az időjárás, a téves számvetés, a saját erőktől kapott tűz és a tiszta balszerencse szintén megvan a maguk helye, ahogy a veszteségérzésnek, a félelemnek és az izgatottságnak is, az emberi lélekben lakó állhatatossággal és türelemmel együtt. Ezenfelül, mint bármely parabolában, az egymásra ható egyéni emberi kapcsolatoknak, a jóknak és rosszaknak egyaránt, továbbá a bajtársiasságnak, az alegységi kohéziónak és vezetésnek szintén mind megvan a maga helye az összjátékban.

Naplót nem vezettem, keveseknek volt ideje vagy hajlandósága ilyesmire. Éppen ezért visszaemlékező képességem elmarad a tökéletestől. Semmi kétség, az időbeli távolság is megtette a magáét, és miközben egyes emlékek a színes film részletességével őrződtek meg, mintha csak tegnap történtek volna, másokat homály takart be, és csak bizonytalan fogalmam van az időről és a térről, amelyben megestek. Bizonyos pillanatok legparányibb részletei kitörölhetetlenül beleégtek memóriámba, miközben jelentősebb események teljes tartalmukban kívül rekedtek rajta. A mai napig emlékszem, milyen megnyugtató érzés volt kezemben tartani a pompásan kiegyensúlyozott, kékesfekete Luger pisztolyomat, amelynek csodálatosan simán működött a zárszerkezete. De ha az életem múlna rajta, akkor sem tudnék semmit se felidézni a németről, akitől elvettem, vagy arról, hogy hol és mikor ejtettük foglyul. Sohasem fogom elfelejteni az ellenség Nebelwerfer (Ködvető) sorozatvető rakétáinak rémítő, szívszaggató zokogásra emlékeztető sivítását, majd a földet rengető robbanásokat, amikor becsapódtak állásaink körül. De kérdezzék csak meg, pontosan hol és mikor történt, hogy a nyílt terepen kaptak el minket: szorongatott helyzetben érezném magamat, ha megpróbálnám elmesélni.

Az ember jól teszi, ha mindenkor gyanakvó elővigyázatossággal kezeli az olyan beszámolókat, amelyek írói azt állítják, hitelesen és tökéletesen emlékeznek mindenre. Egyes esetekben az eseményekről megőrzött emlékeim eltérnek másokétól, és a hivatalos történeti beszámolóktól is – persze a helyzet ugyanez lenne akkor is, ha közvetlenül a csata után rögzítettem volna őket. Ahol azonban az amnézia foltjai terpeszkedtek, mindent elkövettem, hogy felidézzem a történteket, és e könyv írásának köszönhetően bizonyos események ismét felbukkantak az idő ködéből. Gyakran szerzőtársam csalogatta elő őket belőlem, miközben egykori csatamezőkön sétáltunk, beszélgettünk, és vitatkoztunk az ott történtekről.

Egyes esetekben a ragaszkodás egy bizonyos sövénysor ismételt felkereséséhez, egy földút figyelmes bejárásához, vagy az újbóli letekintéshez egy ártalmatlan külsejű domb tetejéről felszabadította kognitív funkcióimat. Ilyenkor azon kaptam magamat, hogy ismerős tájat nézek, csak éppen hét évtizede nem láttam. És akkor, hirtelen, újra megjelentek előttem: Wehrmacht-gyalogság, menetoszlopban, csukaszürke tömeg, amely élesen kirajzolódik az erdő tömbjének háttere előtt, odalenn a sekély völgyben. Mindössze 400 méternyire állva a helytől, ahol azoknak az embereknek a kísértetei masíroztak, újra hallottam ágyúink repeszgránátjainak robbanásait, géppuskáink csattogását, és láttam a nyomjelzősorozatok becsapódását, ahogyan elkezdték lekaszálni őket. Briquessard fölött, a fák közötti sűrű köd, amely ugyanúgy lógott, mint oly sok évvel ezelőtt, azzal az ostoba gyalogos őrnaggyal folytatott veszekedés után, emlékek áradatát idézte elő, amelyek visszarepítettek arra a bizonyos reggelre, amikor az 5. szakasz egymagában, az idióta századának támogatása nélkül nyomult előre ama baljós erdőkön át.

És vannak emlékképek, amelyeket sohasem fogok elfelejteni. A felszikrázó fény vad, vakító villanását a lábaim alatt, amelyet hirtelen sötétség követ, mert sűrű fekete füst tölti meg a harckocsi belsejét, és az égett robbanóanyag csípős ízét a számban, miután aknára futottunk. A pillanatot, amikor benéztem egy kilőtt harckocsiba, és amint megláttam, mi van odabenn, már meg is fogadtam, hogy soha többet nem teszek ilyet, vagy a gyűlöletet és gőgöt, amely annak a fiatal, szőke SS-katonának a tekintetéből sütött, akit a Tillytől délre vívott harcokban ejtettünk foglyul. A sokkot, amit akkor éreztem, amikor megláttam, hogy egy brit Typhoon vadászbombázó szárnya alól kis késleltetéssel sorra indulnak a rakéták. Néztem, ahogy egyenesen felénk tartanak a magasból, és imádkoztam, nehogy telibe találjon minket valamelyik. A bajtársi érzést és a közös nevetéseket szakaszparancsnok bajtársaimmal, amely segített nekünk végigküzdeni a háborút. Töltőkezelő-rádiósom együttérző kedvességét, aki gondoskodott róla, hogy mindig kerüljön nekem valami ennivaló, amikor egyébként könnyen éhen maradhattam volna. És persze sohasem fogom elfelejteni a rosszat sejtető kattanást a rádiókapcsolat másik végén, és a pillanatot, amikor rádöbbentem, hogy a kattanás azt jelenti: Harry Heenan meghalt.

Tisztként teendőim túlterjedtek harckocsizóim leginkább önnön érdekeik körül forgó gondolatain, hiszen katonáimat főként három dolog foglalkoztatta: az evés, az alvás és az életben maradás. Egy Sherman páncéltestébe zárva a világról alkotott képük arra korlátozódott, amit a harcjárművön belüli szolgálati helyük periszkópjának egyszer hat hüvelykes (2,5×15 cm) üvegén át láthattak. Nem szabad azonban túlbecsülnünk a tágabb perspektívát, amelyből én mint tiszt a nagyobb összefüggéseket láthattam. Az én perspektívám a négy harckocsiból álló szakaszom feladataira korlátozódott a század mindenkori feladatain belül, de már arról is csak halvány fogalmam volt, mivel foglalkozik éppen az ezred többé része, az általunk támogatott gyaloghadosztályról már nem is beszélve. Az utólagos éleslátásnak és az események mélyebb újraértékelésének köszönhetően ma már jobban értem a minket körülvevő stratégiai környezet ránk gyakorolt hatásait. A dolgok újbóli áttekintése eredményeként a kronológiát és az események sorrendjét is biztosabban átlátom, és a visszatekintés nézőpontjából a hézagokat is sikerült kitölteni. Ahol emlékeim eltértek egy fáradt vezérkari tisztétől, vagy másokétól, azt mondtam el, hogyan történt meg a kérdéses esemény aszerint, ahogyan akkor én láttam, a mérleg másik serpenyőjébe pedig a valószínű változat elemzését helyeztem. Mindenesetre bármely hibáért vagy pontatlanságért én, és csakis én vagyok a felelős.

A következő lapokon leírt minden esemény megtörtént a valóságban, és minden megemlített személy valóságos. A könyvben felbukkanó szereplők egy része esetében azonban tiszteletből és rokonaik kímélése érdekében nem az igazi nevüket használtam ott, ahol úgy éreztem, a részletek fájdalmat okozhatnak a családtagoknak. Egyetlen dologra vigyáztam aggályosan: hogy méltányosan mutassam be azoknak a katonáknak a bátorságát és a lelkierejét, akikkel sok évvel ezelőtt együtt harcoltam. A modern társadalom kockázatkerülő és rögeszmésen önző környezetéből visszatekintve különösen jól látszik, hogy azok az emberek rendkívüli testvériséget alkottak, amely a füstben, a veszélyben, a halál uralta mikrovilágban született. Kivételes színvonalon teljesítették kötelességüket, ha tekintetbe vesszük, milyen eszközök álltak rendelkezésükre, és milyen körülményeket kényszerültek elviselni. Kiváltság, hogy velük szolgálhattam.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. A Gold partszakasz

2. A hátországi arcvonal

3. Átkelés

4. Tűzkeresztség

5. Bocage

6. Megmérettetés

7. Gondviselés

8. Kitörés

9. A „nagy masírozás”

10. Poldervidék

11. Küszködés

12. Előre a Rajnához!

13. Az utolsó csaták

Utószó

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0