A Trója asszonyai-sorozat

A nők jussa a hallgatás

A nők bosszúja (előkészületben)

Gyermekeimnek, Johnnak és Annának, s ahogy mindig: David kedves emlékének

„– Tudják, mivel kezdődik az európai irodalom? – kérdezte a névsorolvasás után az első előadáson. – Egy veszekedéssel. Az egész európai irodalom egy torzsalkodásból pattant ki. – Azzal fogta Íliászát és felolvasta osztályának a kezdő sorokat: „Haragot, istennő, zengd Péleidész Akhilleuszét, vészest… attól kezdve, hogy egyszer szétváltak civakodva Átreidész, seregek fejedelme s a fényes Akhilleusz.”{1} S min kapott össze ez a két erőszakos, basáskodó ember? Olyan elemi dolgon, amiért a kocsmában bunyóznak. Egy nőn, vagyis inkább egy lányon. Egy lányon, akit elragadtak az apjától. Egy háborúban elrabolt lányon.”

Philip Roth: Szégyenfolt (Sóvágó Katalin fordítása).

Első rész

1. fejezet

Nagy Akhilleusz. Fényes Akhilleusz, vitéz Akhilleusz, isteni Akhilleusz. Hogy gyűlnek az eposzi jelzők! Mi sohasem így neveztük, csak egyszerűen: „a mészáros”.

Gyorslábú Akhilleusz. Azért ez érdekes. Minden másnál jobban, a ragyogásnál és vitézségnél is inkább a fürgesége határozta meg. A legenda szerint egyszer átkergette Apollón istent Trója végtelen pusztáin. A végül sarokba szorított Apollón állítólag így szólt: „Nem ölhetsz meg, halhatatlan vagyok.” „Á, igen – felelte Akhilleusz –, de azért mindketten tudjuk, hogy ha nem volnál halhatatlan, akkor halott lennél.”

Mindig övé volt az utolsó szó, még egy isten kedvéért se mondott le róla.

Előbb hallottam, mintsem láttam volna: csatakiáltása bezengte Lürnésszosz falait.

Megmondták az asszonyoknak – s persze a gyermekeknek –, hogy menjenek a fellegvárba, és vigyenek magukkal annyi váltás ruhát, annyi élelmet és vizet, amennyit csak bírnak. Más tisztes asszonnyal egyetemben csak ritkán hagytam el az otthonom – bár készséggel elismerem, a házam beillett valódi palotának –, ezért üdítő változatosságként éltem meg, hogy fényes nappal szabadon járhatok a nyílt utcán. Már amennyire. Nevetgéltünk, kurjongattuk és tréfákon osztoztunk, de azért mind rettegtünk, ebben biztos vagyok. Mind tudtuk, hogy a férfiak egyre hátrébb szorulnak – a nemrég még a parton és a kikötő körül vívott harc már a kapuk előtt zajlott. Hallottuk az üvöltést, a kiáltásokat, a pajzsoknak verődő kardok csörgését –, s tudtuk, mi vár ránk, ha elesik a város. A veszély mégsem tűnt valósnak – legalábbis a számomra, bár kétlem, hogy mások jobban átérezték volna. Hogyan is omolhattak volna le ezek a vaskos falak, mikor egész életünkben oltalmaztak minket?

A szűkös közökben mindenfelé asszonyok sorjáztak karjukra ültetett kisbabáikkal vagy kézen fogott kisgyermekeikkel, úton a főtér felé. Tűző napfényben és kíméletlen szélben nyújtózott felénk a fellegvár fekete árnya. Egy pillanatra megvakultam és megtántorodtam, ahogy a harsány fényből beléptem a sötétbe. A közrendű asszonyokat és rabszolgákat a pincébe terelték, míg a királyi ház és az arisztokrata családok tagjai a legfelső szintet foglalták el. Egész úton a kanyargó csigalépcsőt követtük, alig bírtuk megvetni lábunkat a keskeny fokokon, csak mentünk körbe-körbe, amíg végül hirtelen kibukkantunk egy nagy, sivár szobában. Az ablakrések fénynyilai szabályos közönként fúródtak a padlóba, a sarkok sötét árnyakba burkolództak. Óvakodva körülnéztünk, kiválasztottuk ülőhelyünket, és kiterítettük holminkat, otthonunk képére próbálva formálni a helyet.

Eleinte hűsnek tűnt, de ahogy magasabbra szökött a nap, fülledt és forró lett. Levegőtlen. Órák múltán szinte már elviselhetetlenné vált a verejtékező testek, az anyatej, a babaszar és a menstruációs vér bűze. A csecsemőket még izgágábbá és nyűgösebbé tette a hőség. Anyák fektették lepedőkre legkisebb gyermekeiket, és legyezgették őket, míg idősebb fivéreik és nővéreik izgatottan szaladgáltak köröttük. Nem igazán értették, mi történik. Néhány fiú – tíz-tizenegy éves forma, túl fiatalok a harchoz – megszállta a lépcsősor tetejét, s úgy tett, mintha visszaverné a behatolókat. Az asszonyok riadtan, kiszáradt torokkal tekingettek egymásra, de alig-alig szóltak, míg odakint egyre erősödött a csatazaj, ahogy ostrom alá vették a kaput. Újra és újra felhangzott a harci kiáltás, nem is emberi hang, inkább farkasüvöltés. Most az egyszer a fiús asszonyok irigyelték azokat, akik lányokat szültek, mert őket legalább életben hagyták. A fiúkat, ha csak közelében jártak a férfikornak, habozás nélkül legyilkolták. Néha a várandós asszonyok hasát is lándzsával döfték át, hátha fiút rejt. Láttam a négy hónapos terhes Iszménét, aki a hasát nyomkodva próbálta meggyőzni magát arról, hogy nem is látszik másállapota.

Az elmúlt napokban sokszor éreztem magamon pillantását – Iszménéét, aki azelőtt mindig kínos gonddal kerülte a tekintetem –, és arckifejezése minden szónál világosabban üzente: Most rajtad a sor. Lássuk, neked hogy ízlik. Fájt, ahogy leplezetlenül, rezzenéstelenül megbámult. Családomban jól bántak a rabszolgákkal, s mikor apám hozzáadott Münész királyhoz, új otthonomba is átmenekítettem ezt a hagyományt. Figyelmesen bántam Iszménével – legalábbis azt hittem, de mi van akkor, ha gazda és rabszolga közt nem lehetséges figyelmesség, csupán az erőszak mértéke változhat? A szobán át Iszménére néztem, és arra gondoltam: Igen, igazad van. Most rajtam a sor.

Senki nem beszélt a vereségről, noha mind számítottunk rá. Kivéve egyetlen vénasszonyt, férjem anyai nagynénjét, aki mindvégig kitartott amellett, hogy a visszavonulás csupán taktikai fortély. Münész csak játszadozik velük, állította, azok meg vakon belesétálnak a csapdájába. Győzni fogunk, bekergetjük a görög fosztogatókat a tengerbe – szerintem a fiatalabbak közül néhányan hittek is neki. Azután újra és újra felzengett az a csatakiáltás, minden alkalommal egyre közelebbről, s mind tudtuk, kihez tartozik, még ha nem is mondtuk ki a nevét.

Súlyosan telepedett ránk a tudat, hogy mi vár ránk. Anyák karolták át serdülőkorban lévő lányaikat, akik még nem álltak készen a házasságra. A kilenc-tíz évesek sem számíthattak könyörületre. Rítszá közelebb hajolt hozzám.

– Hát, mi legalább nem vagyunk szüzek. – Vigyorogva fedte fel a sok szüléstől foghíjas ínyét. Könnyen tehette, egyetlen élő gyermeke sem maradt. Bólintottam, kierőszakoltam magamból egy mosolyt, de nem feleltem.

Aggódtam anyósom miatt, aki inkább maradt a palotában, semhogy hordszéken vigyék a fellegvárba – aggódtam, és kárhoztattam magam az aggódásért, mert fordított helyzetben ő aligha törődött volna velem. Már vagy egy éve ágynak szegezte a kór, ami felduzzasztotta a hasát, és levájta csontjairól a húst. Az a legkevesebb, döntöttem el, hogy megnézem, van-e elég vize és élelme. Rítszá velem tartott volna – már fel is állt –, de megráztam a fejem.

– Csak egy perc.

Odakint nagy lélegzetet vettem. Még így is, hogy a világ a fülem hallatára készült szétporladni és magába omlani, megkönnyebbüléssel szívtam magamba a tiszta levegőt. Lehetett oly poros és forró, hogy szinte perzselte a torkom, a bűzölgő toronyszoba után üdítően frissnek érződött. A palotába vezető leggyorsabb út a főtéren át vezetett, de láttam a szétszórtan heverő nyílvesszőket – egy épp a szemem láttára suhant át a fal felett, és rezegve állapodott meg egy törmelékhalomban –, ezért inkább nem kockáztattam. Egy szűkös mellékutcát választottam, ahonnét a fölém tornyosuló házak kizártak szinte minden fényt. Mikor elértem a palota falait, egy oldalsó kapun át léptem be, amit talán a menekülő szolgák hagytak nyitva. Jobbra az istállóban lovak ágaskodtak. Átvágtam az udvaron, és sietve nekiindultam a nagycsarnokba vezető folyosónak.

Különösnek tűnt ez a roppant szellős terem, a túlsó végén Münész trónusával. Először a menyegzőm napján léptem be ide, pontosabban hordszéken hoztak apám házából, sötétedés után, fáklyavivők kíséretében. Münész az anyja, Máiré királyné oldalán várta a jöttöm. Apja az előző évben halt meg, fivére nem volt, ezért feltétlenül gondoskodnia kellett örökösről. Így hát megházasodott, jócskán fiatalabban, mint azt egy férfitól elvárták volna, bár kétségkívül akadt elég dolga a palotában élő lányokkal és a változatosság kedvéért néhány istállófiúval is. Mekkora csalódás lehettem neki, mikor végül lekászálódtam a hordszékről, és reszketve megálltam, hogy szolgálóim lehántsák rólam a köpeny- és fátyolrétegeket: vézna kis jószág, csupa gubanc és tágra nyílt szem, alig néhány domborulat. Szegény Münész. Számára az eszményi feleségnek, ha reggel rácsapott a hátsójára, még akkor is rezgett a hája, mikor este hazatért vacsorára. Mégis megtette, ami tőle telt, hónapokon át minden éjjel ott zihált szánalmasan vézna combjaim közt, mint a járomba fogott igásló, de miután a várt gyerekáldás elmaradt, idővel rám unt, és visszatért első szerelméhez: a konyhai cselédhez, aki – a gyengédség és erőszakosság rabszolgákra oly jellemző keverékével – már tizenkét évesen az ágyába fogadta.

Már azon a legelső napon is, mikor Máiré királynéra néztem, tudtam, hogy meggyűlik vele a bajom. Csak épp egyetlen csörteváltásra készültem, nem egész hadjáratra. Tizennyolc éves koromra már egy keserű és elhúzódó háború veteránjaként tekintettem magamra. Münész mintha nem érezte volna a feszültséget, habár tapasztalatom szerint a férfiak mind vakok a nőkben lakozó erőszakosságra. Ők a harcosok, akik sisakot és vértet öltenek, akik kardjaikkal és lándzsáikkal parádéznak. Mintha meg se látnák a mi csatáinkat – vagy talán csak nem akarják látni. Talán odalenne a lelki békéjük a felismeréstől, hogy mégsem vagyunk olyan galamblelkű teremtések, mint hiszik.

Ha gyerekem – fiam – született volna, minden máshogyan alakul, de miután egy év múltán még mindig dacosan szorosra vontam övzsinórom, a kétségbeesetten unokákra vágyó Máiré nyíltan karcsú derekamra mutatott, és csúfot űzött belőle. Nem tudom, mi lett volna a vége, ha nem betegszik le. Talán ágyast választ valamelyik arisztokrata családból: egy lányt, aki nem lehet törvényes feleség, de a háttérből uralkodó nem hivatalos királyné még igen. Ehelyett az ő hasa kezdett felpüffedni, elég fiatalon ahhoz, hogy megérintse a botrány szele. Kié lehet? kérdezgette mindenki. Hisz el se hagyta a palotát, hacsak nem azért, hogy a férje sírjánál imádkozzon! Azután sárgulni kezdett, lefogyott, és ideje túlnyomó részét a hálókamrájában töltötte. Távollétében elakadtak, majd elhaltak a tizenhat esztendős ágyasról folytatott tárgyalások. Esélyt kaptam, végre-valahára, és éltem is vele. A hozzá hű tisztségviselők hamarosan már nekem tartoztak hűséggel. A királyi udvar semmiben sem szenvedett hiányt attól, hogy nem ő kormányozta. Inkább hatékonyabbá vált.

Az emlékek áradata közepette megálltam a csarnok közepén, a máskor zajok hadával teli palota – hangok, edények csörömpölése, fürge lábak surranása –, a sírnál is némábbnak tűnt. Persze beszűrődött a városfalaknál vívott ütközet csatazaja, de ahogy a méh fel-felhangzó zümmögése egy békés nyárestén, ez is csak a némaságot hangsúlyozta.

Szívesen maradtam volna a nagycsarnokban – vagy ami még jobb, kivonulok a belső udvarra, hogy kedvenc fám alá telepedjek –, de tudtam, hogy Rítszá aggódna értem, ezért lassan nekiindultam a lépcsőknek, majd az anyósom lakrészéhez vezető hosszú folyosónak. Megcsikordult az ajtó, mikor benyitottam. A szoba félhomályba burkolódzott. Máiré zárva tartotta a zsalukat – talán bántotta szemét a fény, vagy megváltozott küllemét rejtegette a világ elől, nem tudom. Egykor világszép asszonynak számított, de már hetekkel korábban megfigyeltem, hogy sehol sem látni hozománya egykori ékét, a drága bronztükröt.

Mocorgás az ágyban. Sápadt arc fordult felém a homály mélyéről.

– Ki az?

– Briszéisz.

Tüstént elfordította az arcát. Nem ebben a névben reménykedett. Inkább kedvelte Iszménét, aki szerinte Münész gyermekét hordozta a szíve alatt – talán jól sejtette, bár a rabszolgák életviteléből fakadóan nem mindig lehet eldönteni, egy gyermeknek ki az apja. Akárhogy is, utolsó reményvesztett heteiben és hónapjaiban ebbe a gyermekbe vetette minden hitét. Igaz, Iszméné rabszolga, de egy rabszolgát bármikor fel lehet szabadítani, s ha a gyermeke fiúnak születik…

Beljebb léptem a szobába.

– Megvan mindened, amire szükséged van?

– Igen. – Nem is gondolkodott a válaszon, csak tűnjek már el.

– Van elég vized?

Vetett egy pillantást az éjjeli asztalkára. Megkerültem az ágyat, kézbe fogtam a vizeskancsót, és töltöttem belőle egy nagy kupával, majd telemertem a szoba szemközti sarkába száműzött vödörből. A meleg és állott vízből, finom porréteggel a tetején. Mélyre merítettem a kancsót, azután odavittem az ágyhoz. Talpam alatt négy éles fénypászma vetült a vörös és lila szőnyegre, harsányságuk bántotta a szemem, bár maga az ágy átható sötétbe burkolódzott.

Küszködve ült fel. Mikor ajkaihoz emeltem a kupát, mohón ivott, elgyötört torka minden kortytól görcsösen összerándult. Idővel felemelte a fejét, ezért azt gondoltam, eleget ivott, de mikor próbáltam elvenni a kupát, erőtlen, nyávogó hangon tiltakozott. Mikor végül befejezte, fátyla sarkával kecsesen megtörölte ajkait. Éreztem neheztelését, amiért szemtanúja lettem szomjának, kiszolgáltatottságának.

Eligazítottam a párnákat a feje mögött. Ahogy előrehajolt, csigolyái rémisztően feszültek viaszos bőrének. Főtt halból húznak ki ilyen gerincet. Gyengéden lefektettem párnáira, mire halk, elégedett sóhaj tört fel belőle. Elsimítottam lepedőjét. Minden redője bűzlött az öregségtől, betegségtől és… vizelettől. Haragudtam. Oly sokáig gyűlöltem ádázan ezt az asszonyt – nem is ok nélkül. Tizennégy esztendősen kerültem az otthonába, olyan lányként, akinek lépteit nem vezette gondoskodó anya. A szívébe fogadhatott volna, de nem tette; segíthetett volna megállni a lábamon, de nem tette. Semmi okom nem volt szeretni, abban a pillanatban mégis az bőszített fel, hogy addig sorvadt, amíg nem lett több egy halom ráncos bőrnél és kiálló csontnál – oly fájdalmasan kevés a gyűlölethez. Talán győztem, de megkeseredett a diadal – s nem csak azért, mert Akhilleusz már a kapukon dörömbölt.

– Megtehetnél valamit a kedvemért. – Magasan, tisztán és hűvösen csengett a hangja. – Látod azt a ládát?

Láttam, bár éppen csak. A hosszúkás, súlyos, faragott tölgyhasáb saját árnyai közt kuporgott a szoba legtávolabbi sarkában.

– Szeretném, ha idehoznál valamit.

Ahogy megemeltem a súlyos fedelet, tollak és penészes gyógyfüvek állott bűze szabadult fel.

– Mit keressek?

– Van ott egy kés. Nem, nem felül… lejjebb. Látod már?

Felé fordultam. Meredten nézett vissza rám. Nem pislogott, nem sütötte le a szemét.

A kés a harmadik és negyedik réteg ágynemű közé volt eldugva. Mikor elővontam hüvelyéből, az éles penge álnokul rám kacsintott. Messzebb nem is állhatott volna a kis dísztőrtől, amire számítottam, amivel egy módos asszony a húst aprította. Hosszra inkább illett férfihoz, egykor nyilván a férjéé lehetett. Odavittem hozzá, és a kezei közé fektettem. Lenézett rá, kitapintotta a markolatába foglalt ékköveket. Egy pillanatra felmerült bennem, hogy talán azt kéri, végezzek vele – s hogy ez milyen érzés lenne –, de csak felsóhajtott, majd félretette a pengét.

Kicsit feljebb tornászta magát az ágyban, mielőtt újra megszólalt.

– Hallottál valamit? Tudod, mi történik?

– Nem. Csak azt tudom, hogy a kapunál vannak. – Hirtelen megszántam ezt a betegségben megöregedett vénasszonyt, aki még mindig a fia életéért rettegett. – Ha bármit hallok, nyomban tudatom.

Egy bólintással elbocsátott. Mikor elértem az ajtót, kezemmel a reteszen megtorpantam, és visszanéztem, de már félrefordította a tekintetét.

2. fejezet

Rítszá egy beteg gyermeket fürdetett visszatértemkor. Földön fekvő testeken kellett átlépdelnem, hogy eljussak hozzá.

Elfordult, ahogy az árnyékom rávetült.

– Hogy van?

– Nem jól. Nem húzza soká.

– Talán jobb is így.

Elkaptam kíváncsi pillantását. Mindenki tudott az anyósom és köztem dúló viszályról. Önkéntelenül is szabadkozni kezdtem.

– Velünk jöhetett volna. Vittük volna. Ő nem akarta…

A gyerek nyöszörgött, mire Rítszá kifésülte haját nyirkos homlokából. Anyja alig karnyújtásnyira ült, de egy nyűgös kisbabával küzdött, aki szopni akart, mégis hadakozott a mellével. Kimerültnek tűnt. Azon töprengtem, nehezebb lehet-e szembenézni a jövővel, ha mások életéért is felelősek vagyunk. Nekem csak a saját terhem kellett cipelnem. Az elcsigázott anya láttán tudatosult bennem, milyen szabad vagyok – és mennyire magányos. Majd azon gondolkodtam, milyen sokféleképpen kapcsolódhatunk más emberekhez. Igaz, gyermektelen maradtam, de attól még felelősnek éreztem magam minden asszonyért és gyermekért ebben a szobában, nem beszélve az összezsúfolt rabszolgákról odalent.

A hőség erősödésével a legtöbben elfeküdtek, és aludni próbáltak. Néhányaknak sikerült – egy ideig kórusban horkoltak és szuszogtak –, de a legtöbben csak fásultan meredtek a mennyezetre. Behunytam a szemem, és csukva is tartottam, míg a vérem a halántékomon és az állam alatt dobolt. Azután újra felhangzott Akhilleusz csatakiáltása, ezúttal oly közelről, hogy némelyik asszony riadtan felült, és a fejét forgatta. Mind tudtuk, milyen közel a vég.

Egy órával később a szilánkokra hasadó fa recsegése és ropogása hallatán a tetőre rohantam, áthajoltam a mellvéden, és megláttam a kapu hasadékán beözönlő görög harcosokat. Közvetlen alattam rángatózó karok és vállak fonódtak össze, törtek előre, majd vonultak vissza, ahogy küszködve próbálták meghátrálásra bírni az ostromlókat. Mindhiába, azok egyre csak özönlöttek a hasadékon át, jöttükben vagdalkoztak és kaszaboltak. A békés téren, ahol a gazdák hétvégi piacaikat tartották, hamarosan tócsákban állt a vér. Olykor, látszólag minden ok nélkül, rés támadt a vonagló sorokban, s egy ilyen alkalommal kiszúrtam Akhilleuszt, amint tollforgós sisakját megemelve a palota lépcsőire pillant, ahol két fivéremmel az oldalán férjem is küzdött. Azután már csak azt láttam, ahogy vagdalkozva utat tör feléjük. Amint elérte a lépcsőt, a testőrök rohanvást indultak, hogy az útját szegjék. Láttam, ahogy alulról egy férfi hasába döfi a kardját: vér és vizelet fröccsent fel, de a haldokló, arcán az éteri békével, oly gyengéden ringatta kiömlő zsigereit, mint egy anya újszülött gyermekét. Láttam megnyílni a harcosok száját, mintha csak skarlátszín virágok lettek volna, de nem hallottam az üvöltésüket. A csatazaj töltötte be a mindenséget: az egyik pillanatban fülsértően áradt, a másikban fojtottá vált. Oly görcsösen markoltam a mellvédet, hogy a körmeim is kicsorbultak a durva kövön. Néha már megesküdtem volna, hogy megállt az idő. A legfiatalabb fivérem, aki tizennégy évesen alig bírta el atyám kardját… láttam a halálát. Láttam a felemelt lándzsa villanását; láttam testvéremet a földön vonaglani, mintha felnyársalt disznó lenne. S abban a pillanatban Akhilleusz, mint akinek semmi sürgős dolga az életben, elfordította a fejét, és feltekintett a toronyra. Egyenesen rám nézett, legalábbis úgy éreztem – talán még hátra is léptem –, pedig szemébe tűzött a nap, így aligha láthatott. Azután kínos aprólékossággal – bár tudnám feledni, de képtelen vagyok rá – a fivérem nyakára lépett, és kihúzta a lándzsát. Vér bugyogott fel a sebből. Öcsém még egy teljes percen át küzdött a lélegzetért, mielőtt mozdulatlanná dermedt. Láttam kihullni atyám kardját elernyedő ujjai közül.

Akhilleusz már tovább is lépett következő áldozatához, majd az azt követőhöz. Hatvannal végzett aznap.

A legádázabb küzdelem a palota lépcsőin zajlott, ahol férjem, a szegény, ostoba Münész hősiesen harcolt városa védelmében – ő, aki eddig a napig nem volt több gyenge, faragatlan, állhatatlan kölyöknél. Halálában mindkét kezével Akhilleusz lándzsáját markolta, mintha őhozzá tartozna, és Akhilleusz próbálná elvenni tőle. Teljes értetlenség ült az arcán. Két idősebb fivérem az oldalán esett el. Nem tudom, a harmadik hogyan halt meg, de akár így, akár úgy, a kapunál vagy a palota lépcsőjén, utolérte a vég. Először és utoljára az életben örültem, amiért anyám már nem élt.

Aznap minden férfi meghalt a városban, a kapuk vagy a palota lépcsőjének védelmében. Aki hajlott kora miatt nem harcolhatott, azt kirángatták otthonából és az utcán vágták le. Láttam Akhilleuszt, tollforgós sisakjától szandálos lábáig vérvörösen, amint diadalmasan nevetve átkarolta egy fiatal férfi vállát. Maga mögött húzott lándzsája vonalat rajzolt a vörös földön.

Órák alatt véget ért. Mire a téren elnyúltak az árnyak, a palota lépcsőin hegyekben álltak a tetemek, bár a görögök még egy jó órán át szorgoskodtak: űzték a szökevényeket, felforgatták a házakat és kerteket, ahol a sebesültek hiába kerestek menedéket. Mikor aztán nem maradt leölni való ellenség, kezdődött a fosztogatás. Mint a vöröshangyák, úgy adták kézről kézre a rablott javakat, halmozták fel a kapuk közelében, készen a behajózásra. Mikor kifogytak a helyből, félrevonták útjukból a holtakat, és a fellegvár falai alá szórták őket. Nyáladzó kutyák szaglásztak köröttük, szögletes fekete árnyaikat mintha véső metszette volna a fehér kőbe. Varjak ereszkedtek alá, perlekedtek a tetőkön és falakon, fekete hóként ültek meg minden ajtó- és ablakkeretet. Előbb zajongva, azután némán. Fojtott várakozással.

A fosztogatás már szervezettebben történt. A csapatok kirángatták a házból zsákmányukat – faragott bútorokat, drága kelméket, szőnyegeket, vérteket, háromlábas edényeket, üstöket, borral és búzával teli hordókat. Hébe-hóba megpihentek, leültek a földre vagy a zsákmányolt székekre, ágyakra. Egyenest a kancsóból nyakalták a bort, és vérfoltos kézfejükbe törölték szájukat, miközben kitartóan és következetesen részegedtek le. S ahogy fakulni kezdett az ég, mind gyakrabban tekingettek fel a fellegvár lőrésnyi ablakaira, melyek mögött, jól tudták, az asszonynép rejtőzött. Parancsnokaik csapatról csapatra jártak, és addig noszogatták embereiket, amíg talpra nem álltak. Néhány búcsúkorty után mind folytatták a munkát.

Órákig néztem, ahogy megfosztották a házakat és templomokat minden értéktől, amit szorgalmasan dolgozó népem nemzedékei teremtettek meg, és láthatóan jól végezték a dolgukat, gyakorlottan. Mintha a mezőt ellepő sáskahadat néztem volna: tudtam, egyetlen kalászt sem hagynak hátra. Tehetetlenül láttam, ahogy a palotát – az otthonomat – a puszta falakig lepusztították. Mostanra sok más asszony is csatlakozott hozzám a tetőn, de gyásztól és a rettegéstől elszorult torkunk meggátolt minket abban, hogy egymáshoz szóljunk. A fosztogatás idővel abbamaradt – nem maradt már mit elvinni –, de most kezdődött csak az igazi tivornya. Óriási hordókat gurítottak ki a térre, kancsók jártak kézről kézre.

Azután a férfiak figyelme felénk irányult.

A pincében szorongó rabszolganőket rángatták ki először. Még a tetőről láttam, ahogy egyiket újra és újra meggyalázza egy csapat férfi, akik kedélyesen adogatták egymásnak a boroskancsót, míg a sorukra vártak. Két sebesült – talán tizenkét-tizenhárom éves – fia alig néhány lépésnyire haldokolt, bár a távolság akár egy mérföld is lehetett volna: így se, úgy se érhette el őket. Mégis a kezét nyújtogatta és a nevüket sikoltozta, ahogy előbb az első halt meg, majd a másik. Elfordultam, nem bírtam tovább nézni.

Mostanra mindenki kisereglett a tetőre, és egymáshoz bújt, kivált a fiatal lányok csüngtek az anyjukon. Kaján nevetést hallottunk, ahogy a görögök felcsődültek a lépcsőn. Ariadné – anyai ágon az unokatestvérem – megragadta a karom, szavak nélkül szólt hozzám: Gyere. Felkapaszkodott a mellvédre, s abban a pillanatban, hogy amazok betörték az ajtót, levetette magát – fehér köntöse úgy verdesett zuhanás közben, mintha megpörkölődött molylepke lenne. Hosszú időnek tűnt, míg a földbe csapódott, pedig csak néhány pillanat lehetett. Sikolya belefakult a csendbe, melyben lassan kiléptem a többiek elé, hogy szembenézzek a berontó férfiakkal. Úgy meredtek rám, egyszeriben kelletlenül és félszegen, mint a kiskutyák, mikor nem tudnak mit kezdeni a fogaik közé akadt vadnyúllal.

Aztán egy ősz hajú férfi lépett elő, és mutatkozott be mint Nesztór, Pülosz királya. Előzékenyen meghajolt, én pedig rádöbbentem, hogy életemben utoljára tekintenek rám Briszéisz királynéként.

– Ne félj – szólalt meg. – Nem esik bántódásod.

Kacagni tudtam volna. A fiúkat, akik korábban játékból a lépcsőt védték, rég elhurcolták. Egy valamivel idősebb, de a korához képest visszamaradott társuk az anyja szoknyájába kapaszkodott, amíg az egyik harcos le nem hajolt, hogy lefejtse róla tömpe ujjait. Hallottuk sikoltozását – Mami! Mami! –, végig a lépcsősoron. Azután a csendet.

Elszántan őriztem közönyös arckifejezésem, ahogy Nesztórra néztem, és azt gondoltam: Halálom percéig gyűlölni foglak.

Ezután összemosódnak a dolgok. Néhány mozzanat válik csak el, mintha késsel metszették volna ki a ködből. Városunk szűkös mellékutcáin vezettek, tereltek végig a fáklyás férfiak. Ugráló árnyaink fehér falakra vetültek előttünk, és lemaradoztak mögöttünk. Elhaladtunk egy fallal övezett kert mellett, ahonnét mimózaillat szállingózott felénk a meleg éjszakában. Később, mikorra oly sok emlék elhalványult, még mindig belém villant ez a bódító illat, hogy kifacsarja a szívem, és emlékeztessen a veszteségre. Azután szertefoszlott, mi pedig újra egymásba kapaszkodtunk, a fivéreink tetemeivel lekövezett sikátorokban botladoztunk és csúszkáltunk.

Eztán jött a part, a sötéten háborgó tenger, a hajók fekete orrán aludttejként megtörő hullámok. A fedélzetre lökdöstek-tereltek a lándzsájuk tompa végével hadonászó férfiak, hogy ott tömörüljünk – a hajók gyomrát értékesebb rakomány töltötte meg. Vetettünk egy utolsó pillantást a városra. A legtöbb ház és templom lángokban állt. Tüzek nyaldosták a palota egyik szárnyát. Csak azt reméltem, hogy anyósom összeszedte minden merszét, és végzett magával, mielőtt a lángok elértek hozzá.

A horgonyláncok fülsértő csörömpölése közepette a hajók kifutottak a tengerre. Amint elhagytuk a kikötő menedékét, az áruló szél feldagasztotta a vitorlákat, és távol repített minket otthonunktól. A mellvédnél tömörültünk, mohón vágytunk egy utolsó pillantást vetni Lürnésszoszra. Még a fedélzeten töltött rövid idő alatt is féktelenül terjedtek a tüzek. A piactéren felhalmozott tetemekre gondoltam, és reméltem, a lángok még a kutyák előtt érnek oda, de alig ötlött fel bennem a gondolat, szinte láttam, ahogy testvéreim leszaggatott tagjait utcáról utcára vonszolják. A kutyák egy ideig még vicsorognak és a fogukat csattogtatják a felettük köröző fekete varjakra, a sorukra váró nagy, esetlen dögevőkre. A madarak időnként felszökkennek a levegőbe, s mielőtt újra letelepednének, együtt sodródnak az égő szövettel, a palota falait egykor beborító nagy kárpitok üszkös maradványaival. Azután, hogy a kutyák betegre zabálják magukat, és eloldalognak a városból, végre rájuk kerül a sor.

Egy röpke utazás. A háborgó fedélzeten egymásba kapaszkodva kerestünk vigaszt. A legtöbb asszonyt és csaknem az összes gyereket heves rosszullét gyötörte, a félelemtől éppúgy, mintha a hullámok mozgásától. Mintha csak néhány perc telt volna el, mielőtt a bukdácsoló-rázkódó hajó elfordult, nekiveselkedett az árnak, majd végül befutott egy tágas öböl oltalmába.

A férfiak üvöltöztek, és köteleket dobáltak – az egyik átkígyózott a fedélzeten, és eltalálta a lábam –, vagy beugráltak a tengerbe, hogy a derékig érő vízben, tajtékos hullámokon át gázoljanak ki a partra. Egymásba kapaszkodtunk, vizesen, a hidegtől reszketve, miután forduláskor egy hajóorron megtörő hullám beterített minket. Halálra rémültünk a ránk váró dolgoktól. A hajót kifuttatták a kavicsos partra, azután több tucat másik férfi rontott a tengerbe, hogy segítsen a dagály vonalán túlra vonszolni, majd egyenként kirakodtak minket a szárazföldre. Végignéztem az öböl karéján, és százával láttam a fekete csőrös fosztogatóhajókat – többet, mint bármikor életemben. Többet, mint valaha képzeltem. Miután mind szárazra kerültünk, felhajtottak minket a fövenyen, át a széles, nyílt földsávon, a viskók sora felé. Egy fiatal lány lépdelt mellettem, sötét hajú és nagyon szép – vagyis inkább szép lett volna, ha nem úszik könnyben az arca. Megmarkoltam és megcsíptem csupasz karját. Riadtan nézett rám.

– Ne sírj. – Csak tátotta a száját, ezért még egyszer megcsíptem. – Ne sírj.

A viskók előtt sorakoztattak fel, és mustráltak minket. Két férfi, egyetlen szóra sem méltattak minket, csak egymással beszéltek, végigjárt a rabnők sora előtt, emitt felhúztak egy ajkat, amott egy szemhéjat; hasakat böködtek és melleket markolásztak; a lábunk közé túrtak. Így mérték fel az értékünket, mielőtt továbbadtak. Néhányunkat kiválasztottak, és egy különálló kunyhóba lökdöstek, mielőtt a többieket elvezették. Rítszá eltűnt. Próbáltam belekapaszkodni, de szétválasztottak. Odabent a viskóban adtak kenyeret, vizet meg egy vödröt, azután távoztak, és bereteszelték maguk mögött az ajtót.

Ablakot nem vágtak a falba, de idővel, miután szemünk megszokta a sötétet, a réseken beszüremlő holdfényben kivehettük egymás arcát. Ebbe a kisebb csoportba egészen fiatal nők és lányok tartoztak, küllemre mind szépek és egészségesek, néhányan kisbabával a mellükön. Kerestem Iszménét, de sehol sem láttam. Forróság szorult a levegőtlen térbe, kisbabák zokogása, majd az éjszaka teltével a vödör felől terjengő szarszag. Nem hiszem, hogy szemhunyásnyit is aludtam volna.

Reggel ugyanaz a két férfi egy halomra való tunikát hajított be az ajtón azzal, hogy öltözzünk át. Saját öltözékünk szurtos, nedves és gyűrött lett a tengeri úttól. Tettük, amit mondtak: ernyedt ujjaink megküzdöttek a csatok kioldásával, aminek gyerekjátéknak kellett volna lenni. Egy lány, nem több tizenkét-tizenhárom évesnél, vigasztalanul zokogott. Mit mondhattunk volna neki? Megsimogattam a hátát, és oldalamhoz szorítottam felhevült, nyirkos arcát.

– Minden rendben lesz – mondogattam, miközben tudtam, nem lesz.

Engem vittek először. Tizennégy éves koromtól nem jártam fátyol és kísérő nélkül a házon túl, ezért most is leszegtem a tekintetem és szandálom díszes csatjára meredtem, ahogy felcsillant a napfényben. Elismerő kurjongatás: Hé, látod milyen bögyei vannak? Többnyire kedélyes megjegyzések, bár egy-kettő rettenetes dolgokat ordítozott, hogy legszívesebben mit csinálna velem és a többi trójai lotyóval.

Újra megjelent Nesztór. Az öreg Nesztór, hetvennél egy nappal se fiatalabb. Odalépett, és megszólított, pöffeszkedve, mégsem gorombán.

– Ne gondolj többé az előző életedre. Annak vége, csak magadat keseríted, ha ezen tépelődsz. Felejtsd el. Most már ez az életed.

Felejtsd el. Ez lett hát a kötelességem, mintha a szívembe véste volna: Emlékezz.

Behunytam a szemem. Harsány narancsfény ragyogott fel lezárt szemhéjam mögött, itt-ott vándorló bíborszín sávokkal. A férfiak egyre hangosabban üvöltöttek: Akhilleusz! Akhilleusz! Azután felharsant az üdvrivalgás, s tudtam, megjött. Kurjongatás, nevetés, vaskos tréfák – fenyegetésnek hangzó tréfák, tréfának álcázott valós fenyegetések, középütt pedig én, az áldozati tehén, kipányvázva, hogy elvágják a torkát. Abban a pillanatban nem is bántam volna. Két kezemmel betapasztottam a fülem, és összekapartam minden maradék erőm, hogy visszaképzeljem magam Lürnésszoszba. Átsétáltam a sértetlen kapuszárnyakon, újra láttam a lángoktól érintetlen palotákat és templomokat, a nyüzsgő utcákat. Az asszonyokat, ahogy a kútnál mostak; a zöldségeiket és gyümölcseiket a piacon kínáló gazdákat. Újjáépítettem a romba döntött várost, benépesítettem utcáit, feltámasztottam férjemet és fivéreimet – jártamban rámosolyogtam a szemem láttára meggyalázott rabnőre, amint két szép fiával az oldalán átszeli a főteret. Én tettem ezt. A forrongó csőcselék közepén állva, én szorítottam őket vissza, ki az arénából, le a partra, fel a hajókra. Én voltam. Egyedül én. Elzavartam a gyilkosokat.

Újabb kiáltozás.

– Akhilleusz! Akhilleusz! – Valamennyi név közül a leggyűlöletesebb. Újra láttam őt megtorpanni fivéreim lemészárlása közben, majd feltekinteni a fellegvárra – egyenesen rám. Újra láttam a fivéremet a lábai előtt, a földhöz szegezve, mielőtt visszafordult hozzá, és a maga kimért, ráérős, elegáns módján kihúzta nyakából a lándzsáját.

Nem, gondoltam. Így egyszerűen hazasétáltam a piactérről a hűs, csendes utcákon, a palota kapuin át a simogató sötétbe – a csarnokba, ahová először a menyegzőm napján léptem be. Innét egyenest a kedvenc helyemre mentem. Fa állt a belső udvaron, szétterpeszkedő ágai a legforróbb napon is árnyékot adtak. Itt ücsörögtem esténként, hallgattam a csarnokból kiszüremlő zenét. Lírák és flóták hangja szállt a hűvös éjszakában, s közben a nap minden gondja lehullt a vállamról. Ide vonultam el, nyújtogattam a nyakam, hogy felnézzek a fára, és lássam az ezüstösen fénylő halként a fekete ágak ritkás hálójába akadt holdat.

Azután egy kéz, homoktól érdes ujjbegyeivel, megragadta az állam és egyik oldalról a másikra forgatta fejem. Próbáltam felnyitni a szemem, de túlságosan tűzött a nap, s mire felfeszítettem a szemhéjam, ő már elfordult.

Az aréna közepén megállt, és mindkét kezét a feje fölé emelte, amíg a kurjongatás elhalt.

– Jól van, fiúk – hallottam hangját. – Ez megteszi.

Mire a roppant arénában mindenki, a legutolsó ember is elnevette magát.

3. fejezet

Tüstént megjelent két őr, és Akhilleusz kunyhójába vitt. A „kunyhó” talán félreérthető szó; egy ilyen építményre talán inkább illene a „ház”, ha már két oldalról tornác fogta közre, és lépcső vezetett fel az ajtajához. Nagy csarnokán át vittek egy szűkös, szekrénynél alig nagyobb hátsó szobába, ahonnét nem nyílt ablak a külvilágra. Itt aztán egyszerűen a sorsomra hagytak, a hidegtől és rémülettől reszketve ültem az ágyon. Idővel tudatosult bennem, hogy ujjaim gyapjútakarót érintenek, és rákényszerítettem magam a tüzetesebb vizsgálatára. Finomnak találtam a szövést, aprólékosnak a levelekből és virágokból szőtt mintát. Csakis trójai kézművesmunka lehetett, a görög textíliák közelébe sem értek a miénknek – vajon melyik városban zsákmányolhatták?

Valahol a közelben tálak és edények csörömpöltek. Sült marhahús illata lopódzott a falatnyi szobába. Háborgott a gyomrom, vissza kellett nyelnem a keserű epét, és kényszerítenem magam, hogy szabályosan vegyem a levegőt. Könnybe lábadt a szemem, kapart a torkom. Nagy levegő. Be és ki, be és ki. Nagy, mély levegő…

Közeledő léptek hallatszottak, majd az ajtó kallantyúja lassan elfordult. Porszáraz torokkal várakoztam.

Magas férfi toppant a szobába – nem Akhilleusz –, egy tálcára való élelemmel és borral.

– Briszéisz? – kérdezte.

Bólintottam. Nem éreztem úgy magam, mint akinek neve is van.

– Patroklosz.

A mellkasára mutogatott beszéd közben, mintha másként nem érteném, s ezért nem is hibáztatom, ha már úgy néztem rá, mint a bamba ökör. Pedig ismertem a nevét. Régóta húzódott már ez a háború, sokat tudtunk az ellenség vezéreiről. Akhilleusz legközelebbi fegyvertársa, sőt helyettese állt előttem, aminek végképp nem láttam értelmét, hisz miért szolgált volna ki egy rabnőt?

– Igyál – biztatott. – Attól jobban leszel.

Bőkezűen töltött, és felém tartotta a kupát. Elvettem, és egész színjátékot kerítettem aköré, hogy az ajkamhoz emeljem.

– Senki nem fog bántani.

Meredten néztem, felmértem külleme minden apró részletét – magasságát, lelógó haját, törött orrát –, épp csak megszólalni nem bírtam. Végül felvillantott egy féloldalas mosolyt, letette a tálcát az ágy melletti asztalkára, és távozott.

Meggyűlt a bajom az étellel. Mintha órák hosszat rágódtam volna egy húsdarabkán, mielőtt a tenyerembe köptem, és a tál pereme alá rejtettem. Először azt hittem, a borral se fogok megbirkózni, de azért magamba erőltettem. Nem tudom, segített-e – talán igen. Az üres gyomorra érkező fűszeres bor elzsibbasztotta az orrom és a szám; a többi részemet már amúgy se éreztem.

A szomszédos csarnokból férfihangok moraja hallatszott, olyan harsány bömbölés, ami kiolt minden más hangot. A sült marha illata egyre erősödött. A mi marháinké. Alig három napja, a város bukása előtt hajtották el őket. Elvánszorgott egy óra, még több bömböléssel, még több nevetéssel, énekekkel és az énekek végén asztalcsapkodással, majd kirobbanó tapssal. Odakint a sötétben mintha gyereksírást hallottam volna.

Végül felkeltem, és az ajtóhoz osontam. Nem zárták be. Miért is bajlódtak volna vele? Tudták, nincs hová mennem. Óvatosan résnyire nyitottam, amitől az énekek és a nevetés moraja hirtelen felerősödött. Féltem kimerészkedni, mégis szükségét éreztem, hogy lássam. Tudjam, mi történik. Kezdtem sírboltnak érezni a szűkös szobát, így hát lábujjhegyen végigsurrantam a csarnokba vezető rövid folyosón, és kikémleltem a félhomályba.

Hosszú, keskeny helyiséget láttam alacsony gerendás fedéllel, ami alatt összesűrűsödött a fenyőgyanta illata és a falakon sorakozó lámpások füstje. A csarnokot teljes hosszában kitöltötte a két kecskelábú asztal, két oldalán a padokkal. Az összezsúfolódott férfiak, kiknek a válla is összeért, egymással vetélkedve bökték tőreik hegyére a vörös húscafatokat. Az egymást metsző fénykörökben vértől és pecsenyelétől csillogó arcokat láttam. A tetőgerendákon óriások árnyai kergetőztek, egybeforrtak, és az őket vető törpékre telepedtek. Még ebből a távolságból is éreztem a bűzt, az aznapi friss verítéket, a mélyén elmúlt napok és elmúlt éjjelek állott izzadságával, ami még távolabbra vezetett, a sötétség méhébe, egészen a véget nem érő háború első évéig. Kislányként még a babáimmal játszadoztam, mikor eljöttek a fekete hajók.

Akhilleusz és Patroklosz egy kis asztalnál ült, háttal a terem közepe és a külső ajtó felé. Hátat fordítottak nekem is, de azért láttam, milyen gyakran összenéznek. Mindenki önfeledten lakomázott, lürnésszoszi hőstetteivel kérkedett. Újabb énekek hangzottak fel, az egyik Helenéről, minden versszakával egyre trágárabb. A vége harsány nevetésbe fúlt. Az ezután beállt csendben Akhilleusz ellökte magától tálját, és talpra állt. Eleinte senki sem figyelt fel rá, azután a zajongás fokozatosan elhalt. Felemelte karját, és mondott valamit a maga vaskos, északi nyelvén – a legtöbb esetben nem okozott gondot a görögök megértése, de vele eleinte nehezen boldogultam. Mintha arról beszélt volna, hogy nem akar ünneprontó lenni, DE…

Nevetett beszéd közben, mintha önmagával tréfálkozna. Gúnyos rikoltások és hurrogások egész kórusa hangzott fel, mielőtt valaki elkurjantotta magát.

– Mind tudjuk, miért akarsz véget vetni a mulatságnak!

Öklükkel verni kezdték az asztalt. Valaki rákezdett egy énekre, amit aztán mind teli torokból harsogtak, egy ütemre lecsapó öklükkel.

Miért született ilyen szépnek?

Miért született istennek?

Kell a fészkes jó fenének!

Hogy a ragya verje ki!

Lehet anyja szeme fénye,

Kell a fészkes jó fenének!

S így tovább. Visszaoldalogtam a kis szobába, és becsuktam az ajtót, majd miközben tovább zengett az ének, újra kinyitottam, éppen csak résnyire, átlátni a másik helyiségbe. Ott még nem jártam, bár vetettem egy pillantást a falakon függő drága kárpitokra, a bronztükörre és a hátsó falhoz tolt ágyra.

Egy perccel később súlyos léptek csattogtak végig a folyosón. Visszahúzódtam az ajtóréstől, noha tudtam, hogy nem láthatnak. Patroklosz toppant a szobába, közvetlen mögötte Akhilleusszal, aki diadalmas és megkönnyebbült nevetéssel karolta át barátja vállát. Újabb sikeres portya, újabb felperzselt város: leölt férfiak és fiúk, rabsorba hajtott nők és lányok – mindent egybevetve, sikeres nap. S még csak most jön a java.

Arról beszéltek, hogy inni kéne még egyet – Patroklosz meg is markolta a kancsót, hogy töltsön –, de akkor Akhilleusz biccentett az ajtó felé, mely mögött ott álltam. Felizzott a tekintete.

Patroklosz elnevette magát.

– Á, igen, már értem.

Visszavonultam, leültem a keskeny ágyra, és egymáshoz préseltem a kezeimet, hogy ne remegjenek. Nyelni próbáltam, de ehhez túlságosan kiszáradt a szám. Pillanatokkal később feltárult az ajtó, és Akhilleusz roppant árnya kioltotta a fényt.

4. fejezet

Mit mondhatnék? Nem viselkedett vadállatként. Erre vártam – sőt, számítottam –, de nem történt semmi kirívó, és legalább hamar vége lett. Ugyanolyan hatékonyan kefélt, ahogy gyilkolt, és számomra a kettő egyet jelentett. Aznap éjjel bennem is meghalt valami.

Ott feküdtem, és szívből gyűlöltem, miközben nem tett semmi olyat, amihez ne lett volna joga. Ha egy nagy hadúr vértjét zsákmányolta volna, addig nem nyugszik, amíg fel nem próbálja: megemelni a pajzsot, kézbe venni a kardot, a levegőbe hasítani vele. Ezt tette velem is. Felpróbált.

Nem alszom el, mondogattam magamnak. Kimerült voltam, de ugyanúgy feszült is, rémült mindentől, de leginkább tőle, és miután végzett, és áthemperedett rólam az álomba, csak bámultam a sötétet, merevebben feküdtem, mint egy padlódeszka. Ha pislantottam, szemhéjam fájdalmasan kaparta kiszáradt szemgolyóm, ám valahogy mégis elszunnyadhattam, mert mire felkaptam a tekintetem, már leégett a lámpás. Akhilleusz arca alig egy hüvelykre esett tőlem: halkan szuszogott, felső ajka minden lélegzetvételnél megrezzent. Kétségbeesetten menekülni vágytam kemenceforró testétől, hozzálapultam a falhoz, és elfordítottam a fejem, hogy rá se kelljen néznem.

Néhány pillanat múltán felfigyeltem egy hangra. Nem valami új hangra – már álomközi állapotomban is tudatosult bennem. Talán a lélegzetvétele, gondoltam, de nem. A tenger. Csakis az lehetett, hisz alig néhány száz méternyire feküdtem a parttól. Hallgattam, és hagytam, hogy megnyugtasson a szüntelenül fel- és levonuló ár, a fövenyen megtörő hullámok robaja, a tajték alatt őrlő kavicsok sóhaja. Úgy éreztem, mintha egy hű szerelmes kebelén feküdnék, pedig a tenger senkit sem szeret és senkihez sem hűséges. Újfajta vágy támadt bennem, hogy a része legyek, és feloldódjak benne: a tengerben, ami nem érez semmit – legkevésbé fájdalmat.

Azután újra elszenderedhettem, mert mire felébredtem, már nem feküdt mellettem.

Szorongás tört rám. Előtte kellett volna ébrednem, netán elkészítenem a reggelijét? Nem tudhattam, egy ilyen elhagyatott tengerparton miből áll a reggeli, vagy hogy az elkészítése az én kötelességem-e. Azután arra gondoltam, van Akhilleusznak elég rabszolgája, és mindnek a maga feladata: szövés, főzés, fürdővízkészítés, ágyneműmosás… Hamarosan én is megtudom, mit várnak tőlem. Talán nem sok mindent azon felül, amit máris megtettem. A fiatal ágyasra gondoltam, akit atyám anyám halála után vett maga mellé – ő is ágyban fekve tudta le szinte minden kötelességét.

Fáztam. Felültem, és kiderült, hogy nyitva hagyta az egyik ajtót. Két ajtó nyílt a hálókamrájára. Az egyik elvezetett a kis szoba mellett, amire máris kezdtem szekrényként gondolni, majd a rövid folyosón át ki a csarnokba; a másik egyenest a tornáchoz és onnét a tengerparthoz. Nyilván ez utóbbin távozott, ami résnyire nyitva csikorgott zsanérjain.

Szorosra vontam vállamon a köntöst, majd megálltam a küszöbön. A tengerről érkező szél felkapta hajam, és lehűtötte a bőrömön gyöngyöző verítéket. Még nem pirkadt, de a körömnyi hold épp elég fényt adott, hogy lássam a kunyhókat, melyek mintha százával terpeszkedtek volna a távolban. Egymáshoz simuló sötét tömegük közt kínzó pillantásokat vethettem a tengerre. Ahogy a szárazföld belseje felé fordultam, eleinte nem értettem, mitől izzik fojtottan az égalja, azután ráeszméltem, ez csakis Trója lehet. Trója, ahol egész éjjel fénybe borulnak a paloták, a templomok, de még az utcák is. Itt keskeny, vérfekete csapások kígyóznak a görnyedező viskók között. Azt gondoltam, förtelmes helyre vetődtem, a pompás város szöges ellentéte, a sötétség és barbárság hona ez.

Akhilleusz küszöbéről csatazajnak hallatszott a partra törő hullámok robaja, pajzsnak verődő kardok csörgése minden loccsanás, de hát elgyötört elmémben csatazajnak hangzott minden, ahogy a világban se maradt más szín a vérvörösön kívül. Óvatosan kimerészkedtem a tornác nyers fájára, s onnét a part fövenyére. Egy pillanatra megálltam, begörbített lábujjakkal a nyirkos homokszemcsék közt. Megkönnyebbültem, amiért az éjszaka dermedtsége után éreztem valamit, bármit, azután mezítláb és egy szál köntösben nekiindultam megtalálni a tengert.

Inkább a tapintásomra, semmint a látásomra hagyatkozva derítettem fel a csapást, ami mintha távolabb vezetett volna a viskóktól, mielőtt a dűnék peremén lecsordulva alábukott a föveny felé. Az utolsó néhány méteren alagúttá vált, mindkét oldalamon a magasba szöktek a buckafűvel megkoronázott homokdombok – egy pillanatra meg is torpantam, ahogy a szűkös térben torkomon akadt a levegő. Agyam hátsó fertályában félelem kísértett: mi lesz, ha visszatér, és újra a magáévá akar tenni, de én nem leszek ott? Holdfény imbolygott a szélben hajladozó fűszálakon. A csapás végén félig sós víz patakzott a sziklák és kavicsok közt, mielőtt kiöblösödve elérte a tengert.

Új hang hallatszott, hangosabban a hullámoknál: az idegeimbe maró ütemes dobolás. Időbe telt, míg azonosítottam az árbocokat verdeső kötelek csattogását. A jórészt partra vontatott és bakokra támasztott hadihajók sötét tömegként magasodtak a balomon. Mások is horgonyoztak a partnál, de csak kisebb, hasas, teherszállító bárkák, melyek jobban különböztek sudár társaiktól, mint kacsa a halászsólyomtól. Tudtam, a hadihajókat minden bizonnyal őrzik – tartanak a trójaiak támadásától –, ezért visszahátráltam a dűnék közé, és egy benyúló kis földnyelven át értem el a nyílt tengert.

Idekint a hullámok pajzsverdeső dörgése uralt minden. A víz felé indultam abban a reményben, hogy vethetek egy utolsó pillantást Lürnésszoszra, ahol még most is lángolhattak a várost felemésztő tüzek, de minél közelebb kerültem a tengerhez, annál sűrűbbé vált a köd. Mintha a semmiből kélt volna, és tolakodóan tapogatózott – ridegen és nyirkosan, mint a halott ember ujjai –, fantomszerű alakzatokká mosta össze a fekete hajókat, mintha nem is erről a világról származnának. Különösnek találtam, hogy ilyen köd kelhet a szeles éjszakában, ugyanakkor felszabadított, hogy még önmagam előtt is láthatatlanná váltam.

Odakint, túl a hömpölygő hullámokon, egy békés helyen, ahol a tenger elfeledkezik a szárazföldről, ott várakozhattak halott fivéreim lelkei. Megtagadták tőlük a tisztes temetést, ezért nem léphettek Hádész birodalmába – arra ítéltettek, hogy az élők közt kísértsenek, egészen a világ végezetéig. Lehunyt szemhéjam mögött újra és újra láttam legkisebb fivérem halálát. Gyászoltam mindannyiukat, de kivált őt. Anyánk halála után minden este bemászott az ágyamba, ott kereste a megnyugvást, amit nappal szégyellt volna. Akkor éjjel, azon a szélfútta parton, mintha engem szólított volna – éppoly elveszetten, hontalanul és tehetetlenül, mint jómagam.

A fejemben nem maradt más gondolat, mint hogy el kell érnem őt, így begázoltam a tengerbe – bokáig, vádliig, térdig, combig, majd egy kicsúcsosodó hullám jeges áradata loccsant az ágyékomnak. Ott álltam, szétterpesztett lábaim alatt a vándorló homokkal, és leeresztett kézzel kimostam őt magamból. A derékig érő vízben állva tisztultam meg – már amennyire ezek után tiszta lehettem –, majd hirtelen megéreztem, ahogy a dagadozó hullámok lábujjhegyre emelnek és visszaengednek, egy ütemre a tenger emelkedő és süllyedő lélegzetvételével. Egy nagyobb hullám felkapott, és azzal fenyegetett, hogy a mélybe ránt, mire azt gondoltam: Miért is ne? Fivéreim hívogató hangja visszhangzott a fülemben.

Azután egy másféle hang, amit először kisöcsémhez társítottam. Füleltem, megfeszített figyelemmel a hullámok zajongásában, és újra felhangzott – határozottan egy férfihang, bár a szavakat nem tudtam kivenni. Hirtelen megrémültem. Napok óta rettegtem – már el is feledtem, milyen nem rettegni –, de most új keletű borzongás tört rám, amitől a szőrpihék is meredezni kezdtek a tarkómon. Azt mondtam magamban, a hang bizonyára a táborból jön, valahogy lepattan a ködfalról, ezért ilyen, mintha a tenger felől hangzana, de akkor megint hallottam, s ezúttal tudtam, odakint van. Valaki, valami felkavarta a vizet a robajló hullámokon túl. Egy állat – csak az lehetett, nem más: delfin vagy gyilkos bálna. Néha egészen közel merészkednek a szárazföldhöz, még meg is feneklenek a parton, miközben megpróbálnak elragadni egy fókakölykök a sziklákról. Azután a köd fátyolrétegei egy pillanatra félrelibbentek, és emberi karokat és vállat pillantottam meg, holdfény csillanását a nedves bőrön. Még több csapdosás, még több locsogás, azután hirtelen: a csend, ahogy átfordult, és arccal a vízen lebegve oda-vissza sodródott az árral.