Bihari Dániel

A TATÁRJÁRÁS:

Magyarország élet-halál harca

A kötetet szerkesztette:

Laszlovszky József–Nagy Balázs

Copyright © Bihari Dániel, 2025

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

A kötet a Nemzeti Kutatási, Fejlesztési és Innovációs Hivatal által támogatott

„A tatárjárás Magyarországon és a mongol hódítás eurázsiai összefüggései”

című kutatási program új tudományos eredményeinek felhasználásával készült.

(Projektazonosító: K 128880).

A kötetben szereplő írások elkészítésénél szakértőként közreműködtek:

B. Szabó János, Bárány Attila, Birtalan Ágnes,

Csiky Gergely, Klaniczay Gábor, Laszlovszky József,

Nagy Balázs, Pálóczi Horváth András, Szilágyi Zsolt, Szőcs Tibor,

Uhrin Dorottya, Vásáry István, Veszprémy László

A kötet képanyagát válogatta és a képek szerkesztésében közreműködött:

Laszlovszky József és Rácz Bernát

A kötetben szereplő térképek elkészítésében szakértőként részt vett:

F. Romhányi Beatrix és Pálóczi Horváth András

A borítót tervezte:

Tabák Miklós Péter

A kötetben szereplő térképeket készítette:

Nagy Béla

Magyar kiadás © Central Médiacsoport Zrt., 2025

ISBN 978 963 341 306 7 (papír)

ISBN 978-963-341-307-4 (epub)

Felelős kiadó: Varga Zoltán vezérigazgató

Megjelent a Central Médiacsoport Zrt. gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9. Tel.: 437-1100

Korrektor: Nácsai Katalin

E-book: Scriptor Kft.

Előszó

Lehet ma, a 21. században új információkat, tömegek érdeklődését felkeltő részleteket közölni egy 800 éves történelmi eseménysorról? Hittük is meg nem is az igent, amikor egy Dzsingisz kánról készült cikk kapcsán felmerült a tatárjárásról szóló rövid, 3-4 részesre tervezett cikksorozat ötlete a 24.hu-n együttműködve egy modern szemléletű, több tudományterületet egyesítő kutatócsoport tagjaival. A választ aztán az idő adta meg. A végül 28 részesre nőtt sorozat csaknem 2,5 millió olvasója a bizonyíték: igen, lehet újat és érdekeset mondani a középkori Magyarország legnagyobb tragédiájáról, sőt a lakosság számának arányát tekintve történelmünk legnagyobb véráldozatot követelő eseményéről, a tatárjárásról. Ez tehát az egyik előzménye ennek a kötetnek.

A másik pedig egy magyar intézmények és kutatók együttműködésében folyó többéves (2018–2024) kutatási program, a A tatárjárás Magyarországon és a mongol hódítás eurázsiai összefüggései.[1] Ennek a projektnek az első pillanattól kezdve kitűzött célja volt, hogy ne csak a szakemberek számára írjunk tudományos közleményeket, és ne csak a szakfolyóiratokban jelenjenek meg az új eredmények. Ezért a kutatás vezetői, elsősorban Nagy Balázs, valamint B. Szabó János, Laszlovszky József és Uhrin Dorottya nyilvános előadás-sorozatot szerveztek, és emellett a projekt honlapján, riportokban, podcastban vagy éppen internetes hírportálokon számoltak be a kutatási programról. Így találtunk egymásra, a kutatócsoport és az újságíró.

De miért is a tatárjárás? A támadók a kortársak számára is megdöbbentő kegyetlenséggel jártak el, érthetetlen pusztítást végeztek. Egyes becslések szerint 300-400 ezer ember lelte halálát, az akkori népesség 15 százaléka, de vannak olyan elképzelések, hogy még ennél is nagyobb volt a véráldozat és pusztulás. Az összehasonlítás kedvéért: a 20. században a két világháborúban a lakosság összesen 10,5 százaléka veszett oda. Magyarország történetét évszázadokra meghatározó eseményről van szó, amit érdemes újragondolni. Meg azért is, mert az elmúlt két évtizedben, és részben az új kutatási program eredményeképpen, alapvetően megváltoztak ismereteink erről az időszakról.

Történészek és régészek több mint egy évszázada próbálják megfejteni a hódító hadjárat eseményeit, a magyar király hadseregének vereségéhez vezető okokat és a mongol sereg visszavonulásának rejtélyét. Ezekre a kérdésekre már a középkori krónikások is választ kerestek, de az elmúlt évek e jelentős kutatási programja újragondolta a történéseket és a magyarázatokat. Ezen új kutatások nyomán korábban megkérdőjelezhetetlennek számító állítások váltak meghaladottá, tévhitek kerültek múlt időbe. Gyakorlatilag át lehetne írni a tankönyveinkben szereplő számos elképzelést. Csak néhányat említve azok közül, amellyel részletesen foglalkozik ez a kötet is: IV. Béla a lehetőségeihez képest kiválóan felkészült volt, a muhi szekérvár a legkevésbé sem volt hiba, a mongolok egy ponton csaknem megfutamodtak a Sajó menti döntő csatából, és a legkevésbé sem valószínű, hogy Ögödej nagykán halála miatt hagyták el a Magyar Királyságot. A magyar királyi hadsereg és a kis közösségek is bátran és keményen ellenálltak, a hódítóknak nem sikerült céljaikat elérni: iszonyatos véráldozatok árán, de végeredményben Magyarország túlélte élet-halál harcát a világ valaha volt legnagyobb birodalmával szemben.

IV. Béla ábrázolása a Képes krónikában (1360 körül)

A több mint száz évvel az események után készült középkori ábrázolás méltóságteljes uralkodóként mutatja a királyt. A kortársak beszámolói a 13. századi eseményekről, de akár későbbi ábrázolások is alapvetően meghatározzák, hogy a modern történeti feldolgozások vagy akár a közvélemény hogyan látják az uralkodót és korának eseményeit.

Ami a magyar történelem sorsfordító, évszázadokra kiható eseménye, az a Mongol Birodalom 13. századi történetében csak rövid epizód, a nagy nyugati hadjárat egy eseménysora. Ettől függetlenül a magyarországi tatárjárás nem értelmezhető a mongol szempontok beemelése nélkül, ennek is igyekeztünk eleget tenni.

A kutatócsoport a téma legjelesebb kutatóit tömörítve ismét górcső alá vette és több tudományág együttműködésével értékelte a hazai és külföldi forrásokat, tárgyi leleteket. A projektet Nagy Balázs történész (ELTE) vezette, a régészeti terepmunkákat Laszlovszky József régész (CEU) irányította, akik szerkesztői ennek a kötetnek is. A könyv 30 fejezete a 24.hu-n megjelent cikkek alapján épül fel, mindegyikük az adott téma jeles kutatójával készült beszélgetés nyomán. Ez a kötet azonban sokkal több, mint a már megjelent riportok gyűjteménye, az eredeti cikkek szövege teljesen újraszerkesztve, terjedelmében jelentősen megnövekedve kerül most az olvasók elé. Az új szövegek jelentős része eredeti forrásidézet, amelyekből megismerhetőek a kor embereinek gondolatai, a szemtanúk emlékei. A kötetet számos fotóval, ábrázolással, eddig sehol nem publikált térképpel egészítettük ki, amelyek között ugyanúgy vannak középkori krónikaillusztrációk, mint modern régészeti felvételek. A gazdagon illusztrált kötet így egyfajta időutazást is jelenthet az olvasók számára. Ennek érdekében a hagyományos történetmesélés előzmény-cselekmény-értékelés hármas tagolásával is szakítunk. Ehelyett az események a maguk folyamatában bontakoznak ki, miközben fejezetről fejezetre épül fel a Mongol Birodalmat és a Magyar Királyságot teljes egészében bemutató háttér.

A kötet szerzője és szerkesztői ezúton köszönetet mondanak a szakértőknek, akik az eredeti riportok elkészítésében segítségünkre voltak: B. Szabó János, Bárány Attila, Birtalan Ágnes, Csiky Gergely, Klaniczay Gábor, Pálóczi Horváth András, Szilágyi Zsolt, Szőcs Tibor, Uhrin Dorottya, Vásáry István és Veszprémy László. Az ő szakértelmükre és gondolataikra akkor is támaszkodhattunk, amikor elkészítettük ezt a könyvet.

2024. szeptember

Bihari Dániel–Laszlovszky József–Nagy Balázs

[1] A Nemzeti Kutatási, Fejlesztési és Innovációs Hivatal által támogatott program (K 128880).

I. Mongóliától a muhi csatamezőig

1.

Tatárjárás: kik és miért támadtak Magyarországra 1241-ben?

Nemzeti tragédia vagy dicsőséges hódítás?

Szakértőnk Laszlovszky József régész, a Közép-európai Egyetem (CEU) professzora

A magyar történeti emlékezetben az 1241-42-ben lejátszódott események az egyik legsúlyosabb nemzeti tragédiaként szerepelnek. A tatárjárást azonban nem szabad kizárólag Magyarország pusztulásaként kezelni, hiszen úgy is fogalmazhatunk, hogy világpolitikai események játszódtak le hazánk területén azokban az években. Mindennek a megértéséhez érdemes eurázsiai léptékben végiggondolni az eseményeket.

Kik is voltak a támadók? Ami az elnevezést illeti, a Mongol Birodalom mongol nyelvű törzsek területén született meg és indult világhódító útra, illetve a korabeli mongol krónika címe is egyértelmű: A mongolok titkos története. Hogy lett akkor a mongol hódításból nyugaton tatárjárás? Erre nincs egyértelmű, tudományosan elfogadott válasz, sőt a dilemma egyidős a birodalommal: a 13. századi európai források következetesen tatárokról írnak.

Szakmai körökben jelenleg három elméleten folyik a vita. Az egyik szerint saját maguk alkotta önelnevezés lehetett, a másik úgy véli, „kívülről” aggatták rájuk valamilyen okból, míg a harmadik azt mondja, a mongolok leigáztak egy tatárnak nevezett népcsoportot, amelynek a neve rájuk rakódott. De akár az is elképzelhető, hogy e három változat valamilyen kombinációjáról beszélhetünk. Maradjunk annyiban, hogy a Magyarországot 1241-ben ért támadássorozatot tatárjárásként és mongol hódításként is említhetjük, az elnevezés szabadon választható.

A mongolok titkos története

A mongolok titkos története a 13. századi mongol birodalom és a hódítások történetének egyik legfontosabb forrása, amely egyben a mongol irodalom legelső művei közé tartozik. Szerzőjét, alkotóját nem ismerjük, pontos keletkezési ideje sem határozható meg. Legvalószínűbb, hogy Ögödej nagykán (uralkodott 1229–1241) idején írták, eredetileg mongol nyelven és írással. A mongol történelmet Dzsingisz kán eredetétől mondja el, és még tartalmazza azokat az eseményeket is, amelyek Ögödej uralkodásának elején történtek. A szöveg kínai átírású változatát évszázadokon keresztül tankönyvként használták, a szöveg magyar fordítását és a rá vonatkozó korai kutatások egy részét Ligeti Lajos (1902–1987) végezte el, aki a nemzetközi mongolisztika egyik kiemelkedő alakja volt.

A mongolok titkos története kínai átírásban (1908-as kiadás)

Céltudatosság, rátermettség és kegyetlenség – egy birodalom felemelkedése

A mongol nyelvű törzsek, törzsszövetségek egymás közti harcaiból indulva szédületes sebességgel született meg a Mongol Birodalom a 13. század legelején: a bordzsigin törzsből vagy nemzetségből származó Dzsingisz kán vezetésével két-három évtized alatt vált a világtörténelem legnagyobb, egybefüggő területet magába foglaló birodalmává. A gyors és azóta is példátlan siker titkát három szóban foglalhatjuk össze: céltudatosság, rátermettség és kegyetlenség.

Dzsingisz kiemelkedő képességű ember volt, kiváló hadvezér, de nagy hatású törvényalkotó és tehetséges birodalomszervező is egyben, az ő személyes kvalitásai tagadhatatlanok a birodalom eredményei kapcsán. A mongol hadsereg hatékony stratégiák szerint, precízen működött, és nemcsak mesteri fokon űzte a lovas-nomád harcmodort, de gyorsan integrálta a legyőzött népek haditechnikáit, saját szolgálatába állította azok szakmai tudását.

Így lehettek képesek kínai mintákat követő ostromgépekkel olyan városokat is sikerrel ostromolni, mint a bevehetetlennek tartott Kijev, vagy ezért merülhetett fel komolyan, hogy az ugyancsak Kínától lefoglalt hajókkal meghódítsák Japánt. Profi és kiterjedt kémhálózatot működtettek, a leghatékonyabbat a korszakban, és a katonák kiképzése, tűrőképessége szintén egyedülálló volt. A mongol harcosok szükség esetén napokat töltöttek a nyeregben alvás nélkül, extrém időjárás mellett, minimális élelemmel is azt tették, amit parancsoltak nekik.

Dzsingisz kán arcképe, Jüan-dinasztia (1260–1368).

A hódítások során borzasztó kegyetlenséget, úgy is fogalmazhatunk, hogy terrort alkalmaztak, az járt a legjobban – de még akkor sem jól –, aki önként behódolt. Az arra alkalmas férfiakat a hadseregbe kényszerítették, ők alkották az összecsapások során az első sorokat, ma úgy mondanánk: ágyútölteléknek használták őket. Nem volt menekvés, aki futott volna, azt a mögötte érkező mongolok kaszabolták le. Modern párhuzamként említhetjük az Iszlám Állam hihetetlen megerősödését és terjeszkedését – nagy vonalakban valami hasonló történt a 13. századi Ázsiában is. Megbecsülték viszont az olyan embereket, akiknek tudását, szakmáját az uralkodó, a birodalom szolgálatába lehetett állítani.

A Mongol Birodalom a 13-14. században. A térkép megmutatja a birodalmat legnagyobb kiterjedése idején és az ebben az időszakban vezetett legnagyobb hadjáratokat

Casus belli – a támadás indoka: a kunok

A birodalomépítő törekvések mozgatórugói mindig összetettek, szólhatnak elhivatottságról, küldetéstudatról, hatalomról, gazdagságról, ám rendre megtaláljuk melléjük az ideológiát is. Esetünkben eleinte a dominóeffektus érvényesült a különböző nomád törzsek villongásai nyomán, majd a kezdeti sikerek után felerősödő és uralkodóvá váló elem, hogy a mongolok nagykánja a világ ura, napkelettől napnyugatig jogában áll minden föld birtoklása.

Batu kán ebben a szellemben írta IV. Bélának, hogy tudja, a magyar király nagy uralkodó, ezért nehéz lehet behódolnia, de meg kell tennie egy nála is hatalmasabb úr előtt. Az állandó hódítás a Mongol Birodalom belső logikájából fakadt, ám a Magyar Királyság ellen mégsem egyedül ez fordította a kán haderejét. Hanem a tatárok elől menekülő kunok nagy tömegének befogadása, ami a mongolok szemében „főbenjáró bűnnek” számított. Ennek részleteiről kötetünk egy későbbi részében lehet majd olvasni. A kán levelének itt bemutatott részlete ugyanakkor jól mutatja, hogy milyen világhódító gondolatok vezették a mongolokat.

Részlet Batu kán leveléből IV. Bélának.

„Én, a Kán, az égi király küldötte, akinek hatalom adatott a földön a nekem meghódolókat felemelni és az ellenállókat elnyomni, csodálkozom feletted, Magyarország királya, hogy midőn már harmincadik ízben küldöttem követeket hozzád, miért nem küldesz vissza közülük senkit, de még követeidet és válaszlevelet sem küldesz nekem. Tudom, hogy gazdag és hatalmas király vagy, sok katonád van, és egyedül kormányzol egy nagy országot. Ezért nehéz önként alám vetned magadat; mégis jobb és üdvösebb volna neked, ha önként behódolnál nekem!”[2]

Akit ők legyőztek, annak be kellett hódolnia. Ha elmenekült, addig üldözték, mentek utána, amíg meg nem adta magát és el nem fogadta a mongol uralmat, aki pedig ebben segédkezet nyújtott, az megsértette a nagykánt, bűnrészesként tekintettek rá.

A magyarországi hadjárat előtt érkező fenyegető levelek mind erről szólnak, a kapituláció mellett a kunok kiadását követelték Bélától, aki természetesen mindkettőt elutasította. Magyarán azt mondhatjuk, hogy a kunok ügye nem valami mondvacsinált casus belli volt Magyarország megtámadására, hanem a mongol észjárás szerint igen erős indok. Az más kérdés, hogy épp a legnagyobb vész előestéjén a királyhoz hű, kiváló harcosokat adó kun nép dúlva, rabolva, gyújtogatva délkeleti irányban elhagyta a királyság területét fejedelmük, Kötöny meggyilkolása miatt.

Kijevi harcosok megtámadják a fosztogató kunokat, Radziwiłł krónika, 1450

IV. Béla magyar király nem hajolt meg a világ urának törvényei előtt, és nem hódolt be. A mongolok támadása elkerülhetetlenné vált, országának védelmét ősei tapasztalata és legjobb tudása szerint szervezte. Az ellenség azonban játszi könnyedséggel söpört el minden akadályt, majd olyan hadicselt alkalmazott a magyarokkal szemben, amivel Árpád, Zolta és Taksony idején még ők maguk verték sorban Európa népeit.

Három irányból támadtak

A mongolok ekkor már elhatározták magukat, megállíthatatlanul közeledtek. Az előkészületekből világosan látszik, hogy nem holmi fosztogatás, büntetőhadjárat volt a céljuk, hanem nagyszabású, összehangolt támadássorozat, amit a Magyar Királyság meghódításának első lépéseként is értékelhetünk. Összesen több tízezer harcos vonult fel legalább három irányból dzsingiszida hercegek és a korszak legjelentősebb mongol hadvezéreinek vezetésével. Az egyik északnak került Lengyelország, Szilézia érintésével, hogy északnyugatról, Morvaország felől törjön be a Kárpát-medencébe.

Ez a sereg április 9-én, a legnicai csatában ütközött meg a morva és a lengyel csapatokkal, valamint a johanniták egyesített seregével. Legyőzték őket, folytatták az útjukat az eredeti tervek szerint, de a két nappal később kibontakozó muhi csatára nem érkeztek meg. A másik, jelentős haderő déli irányból tört be Erdélybe, míg a fősereg a Vereckei-hágón keresztül jött.

A legnicai csata ábrázolása a Szent Hedvig életéről szóló krónikában, 1353

Széles körben elterjedt vélekedés, miszerint IV. Béla nem készült fel a támadásra, de ez nem igaz. Kijev 1240-es eleste sokkolta a keresztény Európát, és folyamatosan érkeztek a hírek a mongolok szándékairól, a király pedig nem tétlenkedett. Egyrészt sereget gyűjtött, másrészt meglépte azt, amit akkoriban mindenki biztos védelemnek gondolt: lezáratta a Kárpátok hágóit. A feladatot Dénes nádorra bízta, és szó se róla, korábbi évszázadokban a Kárpátok kapuinak bezárása már önmagában is igen hatékony védelmi elemnek bizonyult a keletről érkező fenyegetéssel szemben. A gyakorlatban szűk hegyi utakat képzeljünk el a járhatatlan bércek között, ahol március végén még bőven kőkemény téli időjárási körülmények uralkodnak: a nádor emberei több ezer kivágott fából emeltek áthatolhatatlan akadályokat a szorosokban, szakadékba vesző ösvényekre.

Mongol hadjáratok Közép-Európában 1241-42. A térkép mutatja a tatár seregek fő támadási irányait Magyarországon és Lengyelországban

Bármilyen hadsereget megállított, de legalábbis lelassított volna, ám a mongolokat nem. Foglyok ezreivel bontatták el az akadályokat éjt nappallá téve, ha egy kidőlt közülük, újat állítottak a helyébe. Olyan gyorsan eltüntették, mintha ott sem lettek volna.

Nem kellett sok idő, hogy 1241 első hónapjaiban a tatárok portyázó csapatai már Vác környékét dúlják, majd megjelenjenek Pest városánál. Itt találkoztak össze a magyar királyi hadakkal, majd egy gyors összecsapás után meg is futottak kelet felé. A lovagi harcmodor hőskorában, amikor a győztes a harctéren marad, a vesztes pedig elinal, a keresztények minden bizonnyal megérezték a győzelem ízét, és az ellenség után vetették magukat. A mongolok hátráltak, néha vissza-visszatámadtak, épp csak annyira, hogy üldözőik ne adják fel. A Sajóhoz érve aztán átkeltek a folyó hídján, és annak bal partján egyesültek a közben megérkező roppant méretű fősereggel. A magyar hadak vezéreinek feltehetően csak később esett le, hogy lépre csalták őket. Ráadásul épp azzal a csellel, amit őseik 200-300 évvel korábban oly sikerrel alkalmaztak szerte Európában.

Valójában ugyanis az történt, hogy Pestnél csupán egy előőrs bukkant Ŕel, amelynek az volt a feladata, hogy magával csalja a keresztény erőket. A hadviselés egyik örök érvényű aranyszabálya szerint az a fél van előnyben, aki a maga képességeinek leginkább megfelelő helyszínre tudja terelni az összecsapást. Ezt tették a mongolok, amikor 1241. április 10-én már az úgynevezett Sajó menti csata (a muhi csata megjelölés csak később alakul ki) kezdete előtt eleve kedvezőtlen, sőt utóbb végzetesnek bizonyuló helyzetbe kényszerítették IV. Béla király hadait.

Mielőtt azonban tovább közelednénk a nagy összecsapáshoz, térjünk vissza egy fejezet erejéig a nagy Dzsingisz kánhoz, méghozzá a kulisszák mögé. Megismerjük, hogy miként jött létre ez a világbirodalom, kiderül, hogy a mongol társadalomban még „a világ ura is” behúzhatta a nyakát, ha az asszony ráripakodott. Megtudjuk, milyen szörnyű árnyék vetült a számunkra legfontosabb Dzsingisz-unoka, a Magyar Királyság meghódítására érkező Batu kán múltjára.

[2] Részlet Julianus második útjáról készült jelentéséből. Nagy Balázs (szerk.) A tatárjárás. Budapest, 2003. 125.

2.

Dzsingisz kán: egy világbirodalom ura és titkos története

Árnyék vetült Batu kán származására

Szakértőnk Uhrin Dorottya történész, az ELTE BTK Középkori Történeti Tanszék oktatója

Dzsingisz kán mintegy hat évtized hosszúságú élete és alig több mint két évtizednyi uralkodása alatt létrehozta azt a birodalmat, amely utódai alatt, a hatalmas hódítások nyomán a világtörténelem legnagyobb szárazföldi birodalmává vált. Ahol az öröklésnek a többnejűség „ellenére” is megvoltak a maga szabályai, a mongol nők pedig részt vettek a csatákban, és nem pirultak bele, ha ölni kellett: Dzsingisz kán egyik lánya például maga végezte ki a hadifoglyokat. Ezek a kemény nők aztán otthon sem csak a tűzhely mellett ücsörögtek, hiába volt valaki birodalomalapító nagykán, a „világ ura”, a felesége helyretette, ha úgy adódott. Az uralkodói családra azonban árnyék vetült, Dzsingisz feleségét, Börtét ugyanis elrabolták, és feltehetően megerőszakolták.

A keresztény világban a kezdetektől egyértelmű és megkérdőjelezhetetlen volt a monogámia, ez alól az uralkodók sem képezhettek kivételt. Az más kérdés, hogy nyíltan vagy titokban hány szeretőt tartottak, de Isten színe előtt csakis egyetlen nővel köthették össze az életüket, aki a majdani trónörököst szülte. Újraházasodni csak a feleség halála vagy a házasság utólagos érvénytelenítése esetén lehetett. Volt persze, hogy „balkézről született gyereket” törvényesítettek, de ez csak a szabályt erősítő szükség szülte megoldásként vagy valamely politikai érdekcsoport ügyeskedése okán történhetett.

Ezzel szemben a sztyeppei nomádokról tudjuk, hogy jog szerint is több feleségük lehetett, amivel nyilván élt is mindenki, aki megtehette – 21. századi értékrendünket a középkorba vetítve pedig ez még a kor európai szintjénél is elnyomóbb férfiuralmat feltételez, tökéletesen illik rá a kényúr kifejezés. A valóságban viszont ezek az asszonyok sokszor nagyobb hatalom birtokosai voltak, mint az európai királynék. A 13. század közepén írt A mongolok titkos történetét olvasva még Dzsingisz kánról, az egyik legkeményebb harcos hódítóról is kiderül, hogy miközben még tekintetét is népek rettegték, otthon bizony néha be kellett húznia a nyakát.

Az öröklésnek azonban a többnejűség világában is megvoltak a maga szabályai, nem tört ki több trónharc, mint a monogám Európában. A mongol nők részt vettek a csatákban, és nem pirultak bele, ha ölni kellett: Dzsingisz kán egyik lánya például egy csata után maga végezte ki a hadifoglyokat.

Mongol nők életét bemutató rekonstrukciós kép a Dzsingisz kán Nemzeti Múzeumban (Ulánbátor)

Mongol szokás szerint a leendő férj családja fizetett az aráért, akit ugyan tisztességes hozománnyal engedett el az apja, mégis: a nősüléshez vagyon kellett. Emiatt pedig elsősorban a nemeseknek adatott meg a több feleség, annyi, ahányat meg tudtak „venni”, illetve nyilván a későbbiekben képesek voltak ellátni életük végéig. Az első asszony volt a fő feleség, tőle származott az örökös, ha nem szült fiút, akkor egy másik feleség vált fő feleséggé, és az ő fiai örökölték a birodalmat.

A szükségszerűen több gyermek között a trónutódlás elméletben nagyobb eséllyel vezethetett belviszályhoz, mint a monogám keresztény királyoknál, de a gyakorlatban nem igazán látunk különbséget. Végül itt is, ott is azé lett a hatalom, aki ügyesebb, esetleg erőszakosabb volt, és több támogatót tudott maga mellé állítani. Ehhez pedig két fiú is elég, sőt még testvéreknek sem kell lenniük, elég példát találunk erre akár egyedül az Árpád-ház történetében.

A soknejűség tagadhatatlan előnye akkor válik igazán láthatóvá, ha az uralkodói házasságokra úgy tekintünk, mint amik valójában voltak: diplomáciai aktusok. A leigázott vagy szövetséges népek vezetői a kánhoz vagy valamely rokonához adták leányukat, ezzel pedig nemcsak saját hűségüket pecsételték meg, de az uralkodó támogatását is biztosították a maguk részére. Ebből a szempontból az európai királyfik és királylányok sem voltak különb helyzetben, gyakran nem számítottak többnek politikai eszköznél, a középkori uralkodói házasságok esetén ritkán beszélhetünk szerelemről.

A mongolok titkos története Dzsingisz származásáról és születéséről

„Ambakaj kagán üzenete szerint, amely Kadaant és Kutulát megnevezte, az összes mongolok meg tajcsiutok összegyűltek az Onon mellett, a Korkonak erdejében, és Kutulát tették meg kagánjuknak. A mongolok örömükben táncoltak, lakmároztak, úgy vigadtak. Amikor Kutulát káni rangra emelték, Korkonaknál, a Lombos-fa körül annyit táncoltak, hogy övig süppedt már az ösvény, Ők térdig porban tapostak.

Amikor Kutula kagán lett, Kadaan-tajsival együtt a tatár nép ellen vonult. A tatár Kötön-barakával és Dzsali-bukával tizenháromszor ütköztek meg, de Ambakaj kagánért bosszút állni, érte elégtételt venni nem tudtak. Amikor Jiszügej-baatur a tatár Temüdzsin-ügét, Kori-bukát más tatárokkal együtt foglyokként hazahozta, Höelün nagyasszony éppen várandós volt. Az Onon menti Deliün-boldaknál laktak ekkor, itt született meg Dzsingisz kán. Születésekor jobb kezében alvadt vércsomót szorongatott, mely akkora volt, mint egy bokacsont. Így született meg. Mivel akkor jött a világra, amikor a tatár Temüdzsin-ügét meghozták, azért adták neki a Temüdzsin nevet. Jiszügej-baaturnak Höelün nagyasszonytól négy fia született: Temüdzsin, Kaszar, Kacsiun és Temüge. Született még egy leánya, Temülün. Temüdzsin kilencéves korára Dzsocsi-kaszar hétéves volt, Kacsiun-elcsi öt, Temüge-otcsigin három. Temülün még bölcsőben feküdt.”[3]

Asszonyrablás, gyilkosság, házasság

Dzsingisz édesapja, Jiszügej bátor (a bátor nagyjából azt jelenti, hogy vitéz, és katonai rang volt a mongoloknál) előkelő származású, de feltehetően nem volt túl vagyonos ember, egy kisebb szövetség vezetője volt. Így ő a „vásárlás” helyett másik módszert választott: asszonyt rabolt magának. A mongol történeti művek szerint a nagykán későbbi édesanyja, Höelün épp egy másik férfival, fiatal férjével lovagolt, amikor Jiszügej rájuk rontott, és elragadta. Ő volt az első felesége, de később még szerzett magának más asszonyt is, akitől születtek gyermekei.

Az apa korai halála után, akit a tatárok mérgeztek meg, a család helyzete annyira rosszra fordult, hogy gyűjtögetniük, halászniuk, a fiúknak vadászniuk kellett a fennmaradásért. Egy ilyen alkalomról feljegyezték a források, hogy Dzsingisz egy horgászat után dühbe gurult, és saját kezével ölte meg az egyik féltestvérét – ekkor még Temüdzsinnek hívták, a tisztázatlan eredetű Dzsingisz nevet akkor vette fel, amikor a mongolok nagykánjának választották 1187-89 táján.

A sztyeppei kemény élet harcokban edzett, kemény munkára vagy küzdelemre kész férfiakat nevelt, ahogy ezt Temüdzsin életében is megfigyelhetjük. Ilyen körülmények között az első számú örökös sem számított jó partinak, sőt. Egy másik nemzetségből számára kinézett lánnyal, a „ragyogó arcú, tüzes szemű” Börtével még gyermekkorukban eljegyezték őket, de csak úgy vehette el a lányt, hogy előtte szó szerint ledolgozta az árát a leendő apósnál. Börte lett a későbbi nagykánnak, annak az Ögödejnek az édesanyja, és annak a Batunak a nagyanyja, aki a „tatárjárással” írta be nevét többek között a magyar történelembe.

Mongol kán feleségének ábrázolása. Kubiláj kán felesége, Csabi, Jüan-dinasztia (1260–1368)

Kemény asszonyok: akihez még Dzsingisz kán is lesütött szemmel ment haza

A nomád nők tradicionális szerepe egészen más volt, mint az európaiaké. A férj távollétében otthon az asszony volt az úr, nemcsak a jurta és az állatok gondját viselte, de gyakran ő igazgatta az egész nemzetséget. Sok nő hadjáratokra is elkísérte a férfiakat, az utánpótlás tagjaiként szervezték az ellátást, de nemegyszer maguk is harcba mentek. A mongolok titkos története tele van kemény, erős asszonyokkal, ennek Dzsingisz közvetlen környezetében is ékes példáit találjuk. A fiúk kiskorúsága miatt Jiszügej halála után hatalma ugyanis automatikusan Höelünre szállt, aki rögvest komoly problémával találta szemben magát: az addig férje által összefogott nép azonnal szétszéledt. Ő azonban nem habozott, a távozók után ment, és a „nép felét” visszatérésre bírta, ami időlegesen sikerült is.

Határozott asszony volt, még akkor is gondolkodás nélkül rápirított Dzsingiszre, amikor az már messze földön rettegett nagykán volt. A források alapján azonban Börte sem maradt el mögötte: egy alkalommal Dzsingisz elhúzódó hadjáraton vett részt, sokáig „kimaradt”, a felesége futárt küldött utána, hogy most már ideje mielőbb hazafelé indulni. Minden mongolok kánja, akit a fél világ rettegett, így reagált: „Nehéz lesz most a szemébe néznem. Veszekedés lesz, ahogy hazaérek.” Egyik leánya, Temülün pedig harcosként vett részt a hadjáratokban, vitézsége a férfiak elismerését is kiváltotta, és egy város, Nisapúr sikeres ostroma után maga végezte ki a foglyokat.

A kán felesége egy késői krónikában. A 16. században keletkezett kép alkotója a gudzsaráti Baszavan (Basawan) volt, aki az indiai Mogul Birodalom egyik leghíresebb művészeként ismert. Az észak-indiai muszlim birodalom mongol–török alapokon jött létre, és központja, Agra fontos művészeti centrumként is működött. A rendkívül finom részleteket is megjelenítő kép a mogul művészet kiemelkedő alkotása. A korábbi kán feleségekről nincsen hiteles, korabeli ábrázolás

Tumanba kán, felesége és kilenc gyereke, 1596 körül, Chinigznama (Dzsingisz kán könyve). A Mogul dinasztia Dzsingisz kánt ősének tekintette, így még a 16. századi Indiában is készültek mongolokat ábrázoló miniatúrák

Elrabolták és megerőszakolták Dzsingisz kán feleségét?

Börte volt a kán első és fő felesége, vele töltötte a legtöbb időt. A források kilenc közös gyermekről számolnak be, közülük négy fiú, sorrendben: Dzsocsi, Csagatáj, Ögödej és Toluj. Dzsingisz 1227-es halála után birodalmát négyük között osztották fel, és azt követően is meglehetős önállósággal kormányozták a rájuk bízott területet (sőt, később ezek a területek teljesen önállósodtak is), majd 1228-ban Ögödejt választották a mongolok nagykánjának.

A harmadszülött volt a legrátermettebb, illetve – bár ez a döntést talán közvetlenül nem is befolyásolta – az elsőszülött fogantatására árnyék vetült. Ahogy már Jiszügej esetén is utaltunk rá, a nőrablás mindennapos volt abban a világban, és Börtét is elragadta egy merkit csapat, mikor már Dzsingisz felesége volt. A fogságból pedig már várandósan tért haza, kisvártatva megszületett Dzsocsi, a név maga is azt jelenti, „Vendég”.

Ez táplálja azt a 800 éves „pletykát”, miszerint nem a nagykán vér szerinti fia volt, hanem Börtét erőszak érhette fogsága idején. A történészek körében ma is vita övezi a fiú származását, de a kérdést behatóan vizsgáló mongol szakemberek egy része talán inkább arra hajlik, hogy akkoriban bizonyítottnak tekinthették Dzsingisz biológiai apaságát. Érveik elfogadhatóak, miközben annyi legalábbis biztos, hogy Dzsingisz fiának tekintette Dzsocsit, máskülönben nem kaphatott volna testvéreivel egyenlő részt a birodalomból. A biológiai apaságról csak genetikai vizsgálatok dönthetnének, de maradványok hiányában ez ma már lehetetlen.

Dzsingisz kán szobra Ulánbátor főterén, a parlament új szárnya előtt

Dzsingisz kán fia, Dzsocsi, azért kiemelkedően fontos szereplő számunkra, mert az ő fia volt Batu kán, akinek a seregei 1241. április 11-12-én Muhinál megsemmisítő vereséget mértek a Magyar Királyság hadaira. De mielőtt még ez bekövetkezett volna, a Dzsingisz kán által létrehozott birodalom meghódította egész Kelet-Európát. Ennek a hatalmas területnek az elfoglalása és végül az egyik legnagyobb és legjobban védett város, Kijev eleste volt a magyarországi tatárjárás „előjátéka”.

[3] Ligeti Lajos (szerk.): A mongolok titkos története. Budapest, 2004. 16-17.

3.

Így foglalták el a tatárok a középkori Kijevet

Világbirodalommá vált Dzsingisz állama

Szakértőnk B. Szabó János történész, a Magyarságkutató Intézet és a Budapesti Történeti Múzeum tudományos munkatársa

Az orosz fejedelmek a mongolok szerint az egyik legnagyobb bűnt követték el: lemészárolták a követeiket. A Kijevi Rusz ezzel felkerült a birodalom „halállistájára”, a bosszút Dzsingisz kán unokája, Batu indította el 1236-ban. A kibontakozó nagy nyugati hadjárat nyomán Kelet-Európa nagy részén csak üszkös romok és halottak maradtak, a híres orosz tél pedig kifejezetten segítette a tatárokat. Pedig a nagyfejedelemség elképesztő méretű haderőt lett volna képes felállítani, vesztét a belviszály okozta.

A 13. század első felére a Kijevi Rusz vagy Kijevi Nagyfejedelemség néven ismert államalakulat már fényes múltra tekinthetett vissza, a térség legkomolyabb emberi és gazdasági potenciáljával rendelkezett. Belülről viszont már erősen tagolt volt, és e tény – mint látni fogjuk – végzetesnek bizonyult a Mongol Birodalom támadásának éveiben. Kijev és az orosz fejedelemségek, városok totális elpusztítása a magyarországi tatárjárás szempontjából is fontos: az évekig tartó, nagy nyugati hadjárat utolsó állomása volt, mielőtt a mongolok betörtek a Kárpát-medencébe – ahol egyébként egy jóval kisebb és „gyengébb”, ámde egységes ország, a Magyar Királyság sokkal eredményesebb ellenállást tudott kifejteni.

Az oroszok kihúzták a gyufát

Érdemes Dzsingisz kánnál kezdeni, aki már a 13. század elején Nagy Mongol Birodalomnak nevezte az általa létrehozott államot, és bizony nagyon hamar megteremtette a hátteret is e nagyratörő szavak mögé. Villámgyorsan legyőzte a környező sztyeppei népeket, eredményes hadjáratokat vezetett a kínai Csin-dinasztia ellen, majd az 1210-es évek végén a közép-ázsiai Hvárezmi Birodalom ellen fordult. Ma sokaknak talán semmit nem mond e név, pedig az iszlám világ akkori legnagyobb kiterjedésű államáról van szó, magába foglalta a mai Irán, Üzbegisztán, Türkmenisztán szinte teljes területét és Afganisztán nyugati felét. Ráadásul épp ekkor járt hatalma csúcsán, lényegesen népesebb és gazdagabb volt, ráadásul több katonát tudott kiállítani, mint a mongolok. Pár éven belül Dzsingisz hadereje teljesen felszámolta a szomszédos „óriást”, hatalmas pusztítást vitt véghez. Itt már kapcsolatba kerültek Európával is a kunok által, amely törzsszövetség keleti tagjai Hvárezmet támogatták a harcban. A hvárezmi sah a Kaszpi-tenger egyik szigetére menekült, Dzsingisz kán állama pedig e siker nyomán valóban világbirodalommá vált. És hogy miért időztünk viszonylag hosszan e távoli ponton, annak oka a folytatásban keresendő.

A mongolok ugyanis akkor tekintettek lezártnak bármilyen hódítást, ha adott terület uralkodóját elfogták, függésbe kényszerítették vagy megölték. Ezért egy sereg a sah üldözésére indult, de mikor ő időközben meghalt, a tatár had nem oszlott fel, hanem mondjuk úgy, „felderítő vállalkozássá alakult át”. A Kaszpi-tengert délről megkerülve a Kaukázus felől betört Európába, 1220 táján a középső kun területek szállásait pusztította, a kunok pedig a Kijevi Rusztól kértek segítséget. Utóbbi formálisan ekkor még egyetlen egység volt, de a gyakorlatban már számos kisebb állam laza szövetségéből állt – a nagyfejedelmek mindig újraosztották birodalmukat az örököseik között, így az az évszázadok során sok kis fejedelemségre aprózódott. A Kijevben székelő uralkodó főhatalmából csupán a nagyfejedelem megnevezés maradt, miközben maga a város – bár továbbra is hatalmas és gazdag volt – megszűnt valódi hatalmi központként funkcionálni. Sőt, gyakran gazdát is cserélt. A valódi központok a periférián fekvő államalakulatokban jelentek meg, ebben a felállásban nyugaton a Halicsi, északkeleten a Vlagyimir-szuzdali Fejedelemség volt a legerősebb. A kunok segélykérése azonban váratlan és szoros egységbe kovácsolta az egymással vetélkedő fejedelmeket, 1223-ban hatalmas „orosz” haderő vonult délre a mongolok ellen.

A Kalka folyónál vívott csatában aztán 1223. május 31-én megsemmisítő vereséget szenvedtek: a Kijevi Rusz szinte teljes haderejét kiiktatta a tatár „felderítő sereg”. Előbbi hiába volt népes és jól felszerelt, ha a vezérek között széthúzás uralkodott, akárcsak a mindennapi politikában, utóbbit pedig a kor legkiválóbb hadvezére, Dzsingisz kán jobbkeze, Szübőtej vezette. És nem mellesleg, ha nem is nagyszámú, de harcedzett, remekül képzett, felszerelt és elszánt hadat irányított. Nem tudjuk, mi lett volna a folytatás, ha az oroszok még a csata előtt nem mészárolják le a mongol követeket, ami az ellenség szemében a lehető legnagyobb szentségtörés volt, ennél nagyobb bűnt el sem követhettek volna. Képletesen úgy fogalmazhatunk, ezzel felírták nevüket a halállistára a mongolok nagy könyvébe. A győzelem után a tatárok ugyan visszavonultak, de a viszony végérvényesen megromlott.

A Kalka menti ütközet: III. Msztyiszláv kijevi nagyfejedelem elfogása 1223-ban, Pavel Viktorovics Rizsenko festménye, 1996

Brutális bosszú

Időközben Dzsingisz kán meghalt, de előtte birodalmát felosztotta három fia között úgy, hogy mindegyikük fölé a másodszülött Ögödejt tette meg nagykánnak. Az elsőszülött Dzsocsi kapta a nyugati részt, de korai halála miatt fiára, Batura maradtak a gyakorlati tennivalók, azaz a további terjeszkedés. Nem volt rest, sorban hódoltatta meg szomszédait a Volgán és az Urálon túl, fokozatosan tolta Európába a birodalom határát. Nem mondhatjuk, hogy könnyű dolga lett volna, a volgai bolgár, kun, alán, jász csoportok kőkeményen ellenálltak, és ekkor még sikerrel védte magát a keleten maradt magyar népesség is. Aztán 1235-ben a fővárosban, Karakorumban határozat született egy nagyszabású birodalmi hadjárat megindításáról nyugati irányban, amelynek fővezére természetesen Batu lett.

A becslések szerint 100–150 ezer mongol harcos indult meg a következő évben, és laikus túlzással élve valóságos húsdarálóvá változtatta a térséget. 1236-ban elesett Volgai Bulgária, sorra semmisültek meg az északi orosz fejedelemségek, valamint az ő megsegítésükre érkezett Vlagyimir-szuzdali Fejedelemség hadereje. Az 1237–38-as évben felszámolták az északi orosz államokat, és amikor ezt írjuk, szó szerint is kell érteni: durva, kegyetlen hadjárat volt, az elfoglalt városokat porig rombolták, a lakosságot lemészárolták, a mesterembereket elhurcolták.

A mongolok elfoglalják Szuzdalt. 16. századi orosz krónika

Mongol hadjáratok Kelet-Európában 1236–40

Az orosz tél sem nyújtott védelmet

Mindenki előtt ismert Napóleon és Hitler kudarca az „orosz téllel” szemben, sőt, hogy az európaiak mindig is tavasztól őszig tervezték a hadműveleteiket bármilyen háborúban. A mongolok viszont épp fordítva: nyáron „pihentek”, télen pedig támadtak északorosz területen. Őket a legkevésbé sem zavarták vagy hátráltatták a fagyos körülmények, hozzá voltak szokva. Cserébe viszont nem gátolták mozgásukat a mocsarak, áradások, a felázott föld, és a folyókon is lényegesen egyszerűbben tudtak átkelni. A csatározások nagy tanulságaként szolgált, miszerint földsáncok, faerődítések, síkvidéki várak a mongolokat nem tudják megállítani, kínai és muszlim ostromtechnikájukkal minden erősséget 3–7 nap alatt bevettek. Egyedül Novgorod úszta meg a megsemmisítést az időjárásnak köszönhetően, a megenyhülő időben ugyanis a város környéki végeláthatatlan mocsarak hatékony védelmet nyújtottak.

Észak tehát 1238-ra mongol fennhatóság alá került, de a hódítókat is megviselte a harc. A Kijevi Rusz fejedelmei azonban tudták, hogy 1239/40 telén, ha feléjük fordul az ellenség, rendkívül kemény idők jönnek. Értékelték a helyzetet, és levonták a következtetéseket: tömegesen menekültek a tatárok elől, a Lengyel és a Magyar Királyságban kértek menedéket. A Vlagyimir-szuzdali Fejedelemség hadereje, mint említettük, már korábban, segéderőként megsemmisült, a magukra hagyott városok pedig nem tudtak komoly ellenállást kifejteni. A déli területek elfoglalása kevesebb véráldozattal járt, a tatároknak könnyebb dolguk volt, a kivételt Kijev jelentette.

Mongol kőhajító ostromgép rekonstrukciója a Dzsingisz kán Nemzeti Múzeumban (Ulánbátor)

Totális pusztítás

Az egykori nagyfejedelmi központot is elhagyta az uralkodója, aki épp nem sokkal azelőtt szerezte meg a trónt, a város védelmére helytartót nevezett ki. Húsz méter széles alapokon nyugvó, 12 méter magas, három és fél kilométer hosszú sánc ölelte körül a várost, a tetején még két gerendafal közé döngölt föld is segítette a védelmet. Komoly ostromtechnikára és hadi tudásra volt szükség, hogy a mongolok több hónapnyi ostrom után, 1240-ben elfoglalják. A totális győzelmet totális pusztítás követte, és ezt megint szó szerint kell érteni: évekkel később született beszámolók szerint az egykor hatalmas, virágzó városban mindössze 200 ház állt, és még mindig egymás hegyén-hátán hevertek a temetetlen halottak csontjai.

Matthew Paris angol kortárs történetíró meglepően sok és megbízható információval rendelkezett a mongolok előretöréséről. Ő így írt a mongolok hadviseléséről és Kijev elfoglalásáról:

„A tatárok szinte röpülnek, ha zsákmányolhatnak vagy pusztíthatnak. E barbár nép hirtelen támadása és jövetele, amely az Isten haragjaként és villámként tűnik fel, megostromolta és elfoglalta ama királyság legnagyobb városát, Kijevet, majd az egész nemes országot, amelynek a magyarok szomszédos országával együtt védelmet és haderőt kellett volna gyűjtenie, de ezt hanyagul megvetette, s így, miután legyilkolták lakosait, romlásba döntötte a pusztítás.”[4]

A mongolok elfoglalják Kozelszk városát. Orosz krónika illusztrációja a 16. századból, amely a tatár ostromot ábrázolja. Ez természetesen nem korhű kép, a 16. századi festő óriási kőhajító berendezéseket ábrázolt a 13. században lezajlott ostromnál. A város sok héten keresztül ellenállt, ezért a mongolok elátkozott városnak nevezték

Ilyen mértékű pusztítás azonban a Kijevi Ruszban egyáltalán nem volt törvényszerű. Anélkül, hogy belemennénk a mélyebb módszertanba, elég csak egy példa, miszerint a mongolok 43 tümennyi (10 ezer fős katonai egység) fegyverforgatásra alkalmas férfit írtak össze az újonnan meghódított orosz területeken, azaz 430 ezer katonát.

Óriási erő, egységes irányítás alatt ennek a fele is hatékonyan védhette volna az országot, a szarkasztikusan levont tanulság szerint azonban a Kijevi Nagyfejedelemség elitje „összehangoltan csak a menekülést tudta levezényelni”. A IV. Béla vezette Magyar Királyság lényegesen kisebb potenciálból sokkal eredményesebb ellenállást tanúsított, mert volt egy erős központi irányítás. Itt azonban mindenki csak a saját fejedelemségével, városával volt elfoglalva, legfeljebb alkalmi koalíciók születtek.

Kijev elpusztítása után a tatárok kis szünetet tartottak, majd Magyarország ellen indultak. Eddigi taktikájukat viszont meg kellett változtatniuk, télvíz idején ugyanis esélyük sem lehetett átkelni a Kárpátok természet alkotta védelmi vonalán. Vagy legalábbis így gondolhatták a magyar király udvarában, ahol viszonylag jól informáltak voltak a keleten történt eseményekről. A hírek a magyar udvarral évszázadok óta kapcsolatban álló orosz központokból érkeztek, majd a menekülő kunok még nyilvánvalóbbá tették a veszélyt. De hogy igazából kivel is álltak szemben a magyarok, azt ők sem tudták pontosan. Európa más államai pedig még kevésbé.

[4] Nagy Balázs (szerk.): A tatárjárás. Budapest, 2003. 50.

4.

Egy korabeli szuperhatalom támadt Magyarországra

Dzsingisz kánnak ellent lehetett mondani, de nem érte meg

Szakértőnk Uhrin Dorottya történész, az ELTE BTK Középkori Történeti Tanszék oktatója és Nagy Balázs, az ELTE BTK Középkori Történeti Tanszékének vezetője

Milyen esélyei voltak Magyarországnak a mongol birodalommal szemben? Egy ereje teljében lévő korabeli „szuperhatalom”, az akkori világ legnagyobb létszámú, legnépesebb és legtapasztaltabb hadereje tört Magyarország pusztítására 1241-ben. A magyarok viszont ekkoriban inkább a belső torzsalkodásban, mintsem hadakozásban rendelkeztek tapasztalatokkal, az ország nem volt jó állapotban. Olyannyira nem, hogy a királyság épp az utolsó pillanatban vesztette el a kun harcosok tömegét.

A Magyar Királyság sorsdöntő csatára készült 1241 áprilisának elején a kelet-európai és ázsiai államokat kártyavárként elsöprő, megállíthatatlannak tűnő Mongol Birodalommal szemben. Tudjuk, hogy mindkét fél nagyon komolyan vette az ütközetet, még a jelentős túlerőben lévő tatár had vezetői is úgy gondolták, IV. Béla országa kemény ellenfél lesz. Valóban az volt? Milyen belső viszonyok jellemezték a Sajó partján farkasszemet néző két hatalmat 1241 tavaszán?

Állandó harckészültség

Kezdjük az „ellenséggel”. A korabeli Mongol Birodalomban nyomát sem találjuk az Európából ismert viszonyoknak, egy kimondottan sok etnikumot magába foglaló, tisztán nomád társadalomról beszélhetünk. A meghódított városok a maguk lakosságával persze működtek tovább, hozzájárultak a birodalom költségeihez, de a mongol elit nem a városok, az ipar és a kereskedelem fejlesztésében látta a gyarapodás útját, hanem a hódításban. A birodalom létének alapja már a kezdetektől a harc, a háború volt, mindvégig a szakadatlan terjeszkedés és a hadizsákmány fogta össze és működtette (a későbbi utódállamok pedig már jellemzően nem nomád alapokon nyugodtak). Ez persze nem jelenti azt, hogy ne hoztak volna létre jelentős kulturális javakat vagy például még ma is elismerésre méltó postahálózatot, de tény: a mongolok birodalma a harc köré szerveződött. Az egymással laza kapcsolatban álló törzsek közt a kezdetektől állandó volt a csetepaté, vagy a legelőkért, vagy egy nőrablás megtorlásaként, indokot mindig könnyen találtak. És nemcsak egymással, hanem a szomszédos népekkel is. A nagyállattartó, nomád törzsi területek gazdaságát úgy képzeljük el, hogy lovat, birkát, kecskét és tevét is tenyésztve előteremtették maguknak a szükséges tej- és hústermékeket, bőrt, ruházatot, egyebeket, de minden mást – a „luxustárgyakat” – kereskedelem útján kellett beszerezniük. Gyakran rendhagyó eszközökkel. Ha mondjuk Kínának éppen nem volt szüksége a mongolok által felajánlott lovakra, akkor sem estek kétségbe: megtámadták a falvakat, városokat, és erővel vették el, amire szükségük volt.

Mai mongol táj

Mongol „szuperhatalom”

Ez az életmód állandó harckészültséget követelt, és mesteri tudást a fegyverhasználatban, sokszor még a nőktől is. Esetükben igaz a nomádokra alkalmazott közhely, miszerint a gyerekek előbb tanultak meg lovagolni, mint járni: az egészen kicsiket birka hátára ültették, hogy szokják a dolgot.

A 12. és 13. század fordulóján aztán egy Dzsingisz nevű törzsfő maga köré gyűjtötte a harcosait, és a már említett változatos hivatkozásokkal uralma alá hajtotta a körülötte élő közösségeket. Nem sokkal később a mongolok nagykánjává választották, meghódította egész Belső-Ázsiát, és a nomád birodalom belső dinamikájából következően állandósultak a területszerző hadjáratok. Dzsingisz halála után Ögödej folytatta a nyugati terjeszkedést, az 1230-as évek végére leigázta teljes Kelet-Európát. Európa más régiói ekkortól kezdve hallottak többet erről a félelmetes új hatalomról, de részletes információkat csak az 1240-es évek követjárásai nyomán szerezhettek a birodalom belső szerkezetéről.

Ince pápa megáldja a domonkos és ferences követeket. Középkori miniatúra.

Plano Carpini ferences utazó 1245–1247 között járt a mongol nagykán udvarában. Az ekkor gyűjtött információi alapján így írt a mongol hadszervezetről:

„Hadrend tekintetében Dzsingisz kán úgy rendelkezett, hogy tíz ember élére kerüljön egy, akit a mi szóhasználatunkkal tizedesnek nevezünk; tíz tizedes élén egy századosnak mondott álljon; tíz százados élén egy ezredesnek nevezett, majd tíz ezredes élén ismét egy, ezt az egységet ők »sötétségnek« (tümen) hívják. Az egész hadsereget két vagy három vezér vezeti, oly módon azonban, hogy az egyiket tekintik legfőbb parancsnoknak.”[5]

A meghódított népeket mind saját szolgálatukba állították, a férfiakat besorozták a hadseregbe, átvették és mesterien alkalmazták a modern haditechnikát, mígnem a Mongol Birodalom katonai szempontból a kor „szuperhatalmává” vált. Nem gazdasági ereje, hanem a harcosok korlátlan tömege, az életvitelszerűen űzött hadakozás és a remek stratégia tette legyőzhetetlenné.