Published by Sourcebooks Fire, an imprint of Sourcebooks

Copyright © 2025 by Michelle Jabès Corpora, LLC

Hungarian translation © 2025 by Balássy Fanni

Cover and internal design © 2025 by Sourcebooks

Edge art © Tom Roberts

Internal design by Laura Boren/Sourcebooks

Map and chapter header art by Gerralt Landman

Title page images © Maryna Poliashenko/Getty Images, Maksym

Dehil/Getty Images, vkulieva/Getty Images

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Balássy Fanni

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Dobos Attila

Nyomdai előkészítés: Baranyai Zsuzsanna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-754-9

APÁMNAK:

Az Egyiptomban töltött éveiről szóló történeteknek hála létezik ez a könyv.

ÉS THOTNAK:

Köszönet a szavakért.

Köszönet a bölcsességért.

Köszönet a varázslatért.

MANCSOK

A macska hasa elnehezült az éjszakai zsákmánytól. Áthaladt a palota fényes padlóján, nyomában nedves mancsnyomok ragyogtak, farka idegesen lengedezett. A kertben vadászott, amikor a vihar hirtelen és hevesen kitört, és épp akkor kapta el, amikor a zsákmányára lecsapott. Bár az egérrel jóllakott, a bundája csuromvíz lett. Eltekintve attól, hogy beleesett a folyóba, vagy egy-egy totyogó palotai poronty megrántotta a farkát, ez volt a legrosszabb, ami valaha történt vele.

Odakint a vihar továbbra is verte a palota falait, a hang pedig nem különbözött a papiruszsáson átfújó „chamsin” szél surrogásától. A macska harmadszor is megállt, hogy orrától a farkáig megrázza magát, bosszúsan, hogy efféle kényelmetlenségnek van kitéve. Párás levegő áramlott át a folyosón, megtáncoltatva a fáklyák fényét. Megvilágította a falakon látható jeleneteket, azt a benyomást keltve, hogy az oda festett királyok saját akaratukból mozognak – vadásznak és imádják az isteneket az okkersárga, umbra és malachit élénk árnyalataiban.

A macska emlékeiben élt több festett fáraó is – a savanyú ábrázatú a nagy fülekkel, akinek olyan hangja volt, mint egy gyöngytyúknak; és akit fiúként koronáztak meg, de nem érte meg, hogy férfivá váljon. Mindkettőjüket ismerte, az előbbi rikácsoló parancsaira lekonyította a fülét, az utóbbi ujjai közül húsfalatokat vett el az asztal alól.

Őt követte a legutóbbi király, a képen kézifegyvert emel a magasba, hogy lesújtson a lábánál térdelő ellenségre. Uralkodása alatt a palota hangos és zsúfolt volt. Nemegyszer taposott lábával a macska farkára,  és mindenki túlságosan el volt foglalva ahhoz, hogy az állatra hederítsen. De aztán ez a fáraó is meghalt.

Az új király nemrég vette át a trónt, a macska mégis jobban kedvelte őt, mint az elődjét. Egyszer lehajolt, hogy megsimogassa őt, és gyakran félig ette meg az ételt a tányérjától, hogy mások is jóllakjanak utána.

A macskának mi sem volt nagyobb örömére.

Néha azon töprengett, túl sokáig élt-e. Akárhányszor megtelt a palota az új királlyal és annak szolgáival, családjával, azon töprengett, vajon a nagy izgalmakban elfelejtett-e meghalni. Aztán úgy tűnt, senkit sem zavar a további jelenléte. Éppen ellenkezőleg, úgy bántak vele, mintha isten lenne. Az emberek minden évben különleges ünnepséget rendeztek a tiszteletére. Zene és tánc töltötte be az utcákat, a szolgák pedig nagyszerű, gőzölgő húsokkal megpakolt tányérokat hoztak neki, hogy megkóstolja őket.

Igazán szép volt.

Egy nap beleszimatolt a friss virágfüzérbe, amelyet egy pap a nyakába helyezett, és azt gondolta: Talán isten vagyok. Annyi év imádat után könnyű volt elhinni, hogy valóban így van.

A folyosón megállt saját képénél. Tudta, hogy ő szerepel a falfestményen, mert a kedvenc aranygyöngyös nyakörvével festették le. A portré azt a pillanatot merevítette ki, amikor a lápvidéken a hátsó lábára támaszkodva, harapásra kész szájjal egy madár után vetette magát.

Finom hasonlóság, gondolta. Nemes. Tiszteletet parancsoló. De a csíkjaim még mindig ilyen feketék? És a fogaim még mindig ilyen élesek?

Talán végül őt is utolérte az idő.

A macska felsóhajtott. Átázott, fázott és elfáradt. Mintha az egerek minden évszakkal egyre gyorsabbak lettek volna. És a királyok sokasága nem adta volna meg neki mindazt, amit ez a hely kínált. Mire jó elgyötört istennek lenni egy unalmas világban?

Megsajnálta magát, és folytatta útját, hogy keressen egy nyugodt helyet, ahol letisztogathatja a bundájáról az esőt.

A szolgák lakrésze felé fordult, amikor a folyosón erős, elemi süvöltés visszhangzott. A hang egy pillanatra elhallgatott, mintha levegő után kapna, majd újrakezdődött, ugyanúgy, mint korábban.

A macska a fülét ide-oda forgatva hallgatózott. Kétségbeesetten vágyott a szolgálólány behajlított, meleg lába, az éjszakai fekhelye után. De ez a hang… hívta őt. Végül engedett a kíváncsi természetének, és nesztelen tappancsain a félelmetes jajveszékelés felé lopakodott.

Követte a sikolyokat egy rendezetlen függönnyel eltakart bélletes kapuhoz, ahol a tűz fénye átszüremlett a vékony anyagon. Odabent más, aggodalommal teli suttogások csatlakoztak az éles kiáltáshoz. A macska átkúszott alatta, alig libbentette meg a függönyt.

A szobában tikkasztó hőség uralkodott, a levegő sós izzadság szagától nehezült el. Egy asztal és egy alacsony, aranyra festett ágy állt benne. A szoba közepén egy meztelen nő guggolt két nagy téglán, amelyet csípőnyi távolságra a csempézett padlón helyeztek el. Rézbőre csillogott. Két oldalán szűk fehér ruhában udvarhölgyek álltak, törölgették a homlokát, miközben ő földöntúli nyögéssel felkiáltott. A hasa, amely olyan nagy és kerek volt, akár a hold, a két lába között lógott.

Az egyik udvarhölgy ütemre bólogatott, azt mormolva:

– Erősítsd meg a szívét, és őrizd meg a gyermeket! Erősítsd meg a szívét, és őrizd meg a gyermeket…

A másik udvarhölgy elhallgatott, tekintete szüntelenül a nőről az ajtóra siklott. Masszív lány volt, vastag, bőrkeményedéses keze megingathatatlan erővel támogatta a nő testét.

Ahogy a meztelen nő kiáltása alábbhagyott, az udvarhölgy mély levegőt vett.

– Kihűlt a gőzöd, királyném – mondta, a szülőtéglák között elhelyezett víztálra mutatva. – Hozzak még meleg vizet? Hátha enyhíti a kínjaidat.

A királyné zihált, egy izzadságcsepp tapadt az orra hegyére.

– Egyedül az enyhítheti a kínomat – morogta –, ha megérkezik az ápolónőm. Hol van, Nebet? Hol vannak a papok? Rossz előjel, ha egy gyermek úgy születik meg, hogy az istenek szava nem visszhangzik a fülében, de nem tudok sokáig várni.

Nebet kétségbeesettnek tűnt.

– Nem tudom, királyném. Ez a vihar semmihez sem hasonlítható, amit korábban átéltem. Még a termő időszaktól is szokatlan. Talán az ápolónőt és a többieket elkapta a vihar, ezért késlekednek…

– Késlekednek? – nyögte a királyné, ahogy vajúdási fájdalmai felerősödtek. – Egy király születésekor? Jobban járnak, ha meghaltak! – Az arca eltorzult a kíntól, és újra jajgatni kezdett. Nebet és a másik udvarhölgy összerándult, és szorosabban fogták a királyné karját, ahogy a fájdalom enyhült, majd alábbhagyott.

Amint újra tudott beszélni, a királyné azt lihegte:

– Húzd el a függönyt! Nem kapok levegőt!

– De a vihar! – tiltakozott a másik udvarhölgy.

– Átkozott legyen a vihar! – köpte a királyné. – Húzd el azonnal!

– Igenis, Bintanath királyné.

A lány az ablakhoz rohant, Nebetet hátrahagyva, hogy egyedül támogassa a királynét. Az udvarhölgy félrerántotta a függönyt, és párás szellő járta át a szobát. A királyné megkönnyebbülten felsóhajtott, teste erősen Nebetre hajolt, aki küzdött, hogy megtartsa a súlyát, amíg a másik lány vissza nem tért a helyére.

– Á… ez jó érzés! – motyogta a királyné.

Az ágy közelében a macska a levegőbe emelte rózsaszín orrát. Valami különös szagot érzett. Valamit a homok és a kő szagán, a fekete földből előbújó zöldek illatán túl. Füstös, égető szagot, mézzel és borral, borókával és mirhával terhelve. A nyugati széllel érkezett, az eredete ismeretlen volt.

– Bintanath királyné… – mondta Nebet óvatosan, miután letérdelt, hogy a nő lábai közé nézzen.

– Mi? Mi az? – kérdezte a királyné. Szemhéja leereszkedett a kimerültségtől.

– Attól tartok, látom a baba fejét. Nincs több idő.

A királyné a fogát csikorgatta.

– Nem! – tiltakozott, a hangjában kétségbeesettség csengett. – Így nem történhet meg. Ez nem helyes… Egy királynak szüksége van az áldásaira… szüksége van az istenek által adott nevére! Hol vannak, Nebet?

Nebet megfordult, hogy még egyszer az ajtóra pillantson, szemét összehúzta, és könyörgött, mintha puszta akaraterejéből megjeleníthetne egy megmentőt, aki áthalad rajta.

Újabb erős szellő fújt be a szobába. Fellibbentette az ajtófüggönyt, és a mögötte álló folyosóra áradt. Ugyanabban a pillanatban három nő lépett be a szobába. Kettő magas és karcsú volt – egy sötét, egy szőke –, hajuk pedig divatosan mélykékre volt festve. A harmadik alacsony volt, napsütötte, foltos bőrét szemölcsök borították. Mindhárom nő hosszú fehér ruhát, türkiz és lazuritkék övet viselt, fonatos hajukat pedig gyöngyös fejdísz ékesítette.

Bintanath királyné felkapta a fejét, hogy rájuk pillantson. Arcán először megkönnyebbülés, majd zavar tükröződött.

– Kik vagytok ti? – szegezte nekik a kérdést. – Hogy merészeltek belépni ebbe a szobába az engedélyem nélkül?

– Nyugodjon meg, kedves asszonyom! – mondta az alacsony, halk és recsegő hangon. Jobb melle kiugrott a ruha kerek nyakkivágásán, és finoman himbálódzott, ahogy a királynéhoz közeledett. – Azért vagyunk itt, hogy segítsünk.

A királyné csak egyre zavarodottabbá vált.

– Hogy segítsetek? A nővér küldött titeket?

A szőke mosolygott, kéklótusz-színű szeme köré ráncok gyűltek.

– Elküldtek minket, igen – felelte.

A királyné még mindig gyanakvóan nézett egyik nőről a másikra.

– Nem tűntök nővérnek…

– A húgommal sok gyermek anyja vagyunk – tette hozzá halkan a sötét. Bár a szemük különbözött – az övé obszidiánfekete volt –, a két nő egészen hasonlított. – A társunk pedig számtalan szülésen vett részt. Mi csak messziről jött, egyszerű táncosok vagyunk, asszonyom, de ha bízik bennünk, segítünk világra hozni a gyermekeit.

– Gyermekeimet? – kérdezte a királyné, nyugtalanította a többes szám.

Az alacsony bólintott.

– Nem egyet, hanem hármat.

A királyné kinyitotta a száját, talán hogy tagadja mindezt, de ehelyett inkább mély nyögés tört fel belőle.

– Megint jön! – kiáltotta. – Túl gyorsan történik. – A fájdalom mindenféle, az elméjében kavargó tiltakozást elmosott. – Igen, segítsetek! – könyörgött nekik. – Az istenek szerelmére, segítsetek!

A három nő szó nélkül kecses, gyakorlott mozdulatokkal mozgott – a szőke a királyné előtt, a sötét mögötte, akár egy árnyék, az alacsony pedig leguggolt, cserzett kezével a vajúdó nő lába közé nyúlt. Nebet és a másik udvarhölgy tágra nyílt szemmel hátrált, lenyűgözve a három furcsa táncostól.

Miközben egyre könyörtelenebbül csaptak át a gyötrelem hullámai a királynén, az alacsony nő rekedten kiadta a parancsot:

– Nyomjon!

A királyné megragadta a szőke karját, lehunyta a szemét, és felsikoltott.

Előtte és mögötte a nővérek fogták és ringatták, felismerhetetlen szavakat mormolva.

– Nyomjon!

A királyné szaggatottan beszívta a levegőt, és újra felsikoltott. Néhány pillanattal később egy kis, húsos csomó hullott az alacsony nő kezébe, és élettől duzzadó kiáltást hallatott. Elővett egy darab kihegyezett kovakövet az övéből, elvágta a zsinórt, és átadta a nedves, ordító csecsemőt a sötétnek.

– Egy fiú – mondta a sötét, és a gyermekre nézett a megvillanó, éjfekete szemével. – Meriamon, akinek arca a Nap.

Az udvarhölgyek döbbenten meredtek egymásra. Nemcsak világra segítik az új királyt, de el is nevezik? Mindenki tudta, hogy Ámon főpapját illeti meg ez a megtiszteltetés. Ki ezek a nők, akik ilyen szemtelen eretnekséget követtek el?

De a királyné, aki még mindig a vajúdott, nem tiltakozott.

– Miért nem szűnt meg a fájdalom? – kiáltotta inkább.

Az alacsony még egyszer a királyné lába közé nyúlt.

– Mert még nem végzett, asszonyom. Most ismét nyomjon!

A királyné felordított és minden erejét latba vetette, lábujjai a lába alatti téglákra görbültek. Pillanatokon belül újabb baba pottyant az alacsony nő foltos kezébe. A köldökzsinórt elvágva átadta a második gyermeket a szőke nővérnek.

– Egy lány – mondta a szőke, mosolyogva, miközben a baba gügyögött. – Szitamon, aki minden nevet ismer.

A királyné teste elernyedt, és összeomlott. A két udvarhölgy odarohant hozzá, és megragadta a vállánál. Az ágy felé akarták vinni, de az alacsony nő megállította őket. – Még ne! – mondta rekedten. – Van még egy.

Bintanath királyné felnézett, és megrázta a fejét.

– A fájdalom elmúlt. Hogy lehetne másik?

Az alacsony megvonta a vállát.

– Talán mert ez a gyermek magára veszi a fájdalmat. – A királyné vonakodva visszalépett a szülési téglákra, és újra felvette a pozícióját. – Kérem, asszonyom, nyomjon!

Bintanath királyné még mindig tanácstalanul lehunyta a szemét, és megfeszült.

Az alacsony éppen akkor nyújtotta ki a karját, amikor az első kettőnél kisebb fiúgyermek a nyitott tenyerébe pottyant. A csecsemő hallgatott, miközben elvágta a köldökzsinórt.

– Jól van? – kérdezte a királyné aggodalmasan nézve.

Az alacsony a karjába vette a csecsemőt, és odaadta neki az ujját, hogy szopja. A kisfiú apró, komoly arccal nézett fel rá.

– Jól van. Még egy egészséges fiú. Bakenamon, akinek szíve el van rejtve.

A királyné mélyet sóhajtott, és elégedetten mosolygott. Odakint a zuhogó eső tisztára mosta a világot, és anyai csitítgatással elcsendesítette.

Amikor valamivel később az ápolónő és a papok csuromvizesen és ziláltan, bocsánatkérések közepette a szobába rontottak, a királynét az ágyba bújva találták, és egy-egy csecsemőt szoptatott a keblén. Meriamon éhesen szopott, miközben Szitamon apró kezét a pislákoló fáklyafény felé nyújtotta evés közben. A harmadik gyermek, Bakenamon az udvarhölgy karjából figyelt és türelmesen várta, hogy sorra kerüljön. Minden gyermek sodrott lenvászon nyakláncot viselt, karneol- és aranygyöngyökkel felfűzve.

Nebet azzal foglalatoskodott, hogy összeszedje a szennyes rongyokat, és behúzza a függönyöket az áttetsző köddé apadó eső ellen. Szeme tágra nyílt, mint aki kísértetet látott, mintha valami szent és megmagyarázhatatlan tanúja lett volna.

A táncosok eltűntek az éjszakában.

A régóta várt ápolónő bűnbánóan állt az ágy előtt, olyan arckifejezéssel, mint egy kutya, aki arra vár, hogy megkorbácsolják.

– Királyném – dadogta –, megpróbáltuk hamarabb a palotába érni, esküszöm. A szentélyen át vezető utat elöntötte a víz, és én…

– Azok a nők, akiket küldtél, a táncosok… – szólt közbe a királyné szokatlanul nyugodt hangon – …nagyon jók voltak. Különösek… de jók.

Az ápolónő, aki nem küldött efféle táncosokat, csak pislogott. Aztán habozás nélkül meghajtotta a fejét.

– Örülök, hogy kedvedre voltak, Bintanath királyné.

Ha valami elterelte a királyné haragját, azt nem illik megkérdőjelezni.

– Mondd meg a királynak, hogy jöjjön és üdvözölje a fiait és a lányát! – parancsolta Bintanath királyné. – Bizonyára örülni fog, hogy ennyien érkeztek. Az istenek ma megáldottak minket.

– Bizonyosan, királyném – értett egyet a nővér, búcsúzásképp meghajolt, majd a kedvezően alakult események tudatában végigsietett a folyosón.

A macska érdeklődve figyelte az egészet, aranyló szeme meg sem rebbent. Felhevült és kiszáradt. Felpezsdítette a körülötte zajló tevékenység. Talán van itt még látnivaló, mielőtt meghalok, gondolta. Talán maradok még egy darabig.

Kecsesen tekergőzött a csempéken a még mindig tócsába gyűlt szülési vér körül, egy halom kiselejtezett ágyneműhöz ment, mancsával megfelelő formára dögönyözte, és durva rózsaszín nyelvével nyalogatni kezdte magát.