Table of Contents

Május 6., szombat

Május 7., vasárnap

Május 9., kedd

Május 10., szerda

Május 12., péntek

Május 13., szombat

Május 14., vasárnap

Május 15., hétfő

Május 16., kedd

Május 17., szerda

Május 19., péntek

Május 21., vasárnap

Május 22., hétfő

Május 23., kedd

Május 26., péntek

Május 27., szombat

Május 28., vasárnap

Május 31., szerda

Június 2., péntek

Június 4., vasárnap

Június 5., hétfő

Június 6., kedd

Június 7., szerda

Június 8., csütörtök

Június 9., péntek

Június 10., szombat

Június 12., hétfő

Június 14., szerda

Június 17., szombat

Június 18., vasárnap

Június 19., hétfő

Június 20., kedd

Június 21., szerda

Június 22., csütörtök

Június 23., péntek

Június 24., szombat

Június 25., vasárnap

Június 26., hétfő

Június 27., kedd

Június 28., szerda

Június 29., csütörtök

Június 30., péntek

Július 1., szombat

Július 2., vasárnap

Július 3., hétfő

Július 4., kedd

Július 5., szerda

Július 6., csütörtök

Július 7., péntek

Július 8., szombat

Július 9., vasárnap

Július 10., hétfő

Július 11., kedd

Július 12., szerda

Július 13., csütörtök

Július 14., péntek

Július 15., szombat

Július 16., vasárnap

Július 17., hétfő

Július 18., kedd

Július 19., szerda

Július 20., csütörtök

Július 21., péntek

Július 22., szombat

Július 23., vasárnap

Július 24., hétfő

Július 25., kedd

Július 26., szerda

Július 31., hétfő

Augusztus 4., péntek

Augusztus 12., szombat

Augusztus 13., vasárnap

Augusztus 14., hétfő

Augusztus 18., péntek

Augusztus 19., szombat

Augusztus 22., kedd

Augusztus 26., szombat

Augusztus 27., vasárnap

Szeptember 15., hétfő

Szeptember 16., kedd

Szeptember 17., szerda

Szeptember 22., vasárnap

Szeptember 23., hétfő

Szeptember 24., kedd

Szeptember 25., szerda

Szeptember 27., péntek

Szeptember 30., hétfő

Október 1., szombat

Október 2., vasárnap

Október 3., hétfő

Október 18., péntek

Október 22., kedd

Október 31., csütörtök

November 12., szerda

November 14., csütörtök

November 15., péntek

November 29., péntek

December 4., szerda

December 20., péntek

December 25., szerda

December 31., hétfő

Január 1., kedd

Január 10., péntek

Január 31., péntek

Február 3., hétfő

Február 15., szombat

Február 17., hétfő

Március 1., szombat

Március 15., szombat

Április 4., péntek

Május 30., péntek

Június 1., vasárnap

Június 4., szerda

Június 5., csütörtök

Június 6., péntek

Június 7., szombat

Június 8., vasárnap

Június 9., hétfő

Június 10., kedd

Június 11., szerda

Június 12., csütörtök

Június 13., péntek

Június 14., szombat

Június 15., vasárnap

Június 16., hétfő

Június 17., kedd

Július 29., kedd

Szeptember 8., hétfő

November 1., szombat

November 14., péntek

December 25., csütörtök

December 26., péntek

December 31., szerda

Január 10., hétfő

Január 17., hétfő

Január 18., kedd

Február 25., szerda

Március 8., péntek

Március 9., szombat

Április 12., csütörtök

Április 14., szombat

Palermo 1., nap

Április 15., vasárnap

Április 16., hétfő

Április 17., kedd

Április 18., szerda

Április 19., csütörtök

Április 20., péntek

Április 21., szombat

Április 22., vasárnap

Április 25., szerda

Április 26., csütörtök

Április 27., péntek

Április 30., hétfő

Május 6., vasárnap

Május 25., szombat

Június 15., szombat

Június 16., vasárnap

Június 17., hétfő

Június 18., kedd

Június 19., szerda

Június 20., csütörtök

Június 21., péntek

Június 25., hétfő

Július 3., kedd

Augusztus 22.

Mátyás Mónika:

Pataki Sára naplója

©Mátyás Mónika

Szerkesztette: Bakos József

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/monamatthews43

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 978-615-6855-50-3

mobi ISBN: 978-615-6855-51-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Lejátszási lista:

- Avicii – The Nights

- Birdy – Not About Angels

- Nena – 99 Luftballons

- James Arthur – Say You Won’t Let Go

- Freya Ridings – Lost Without You

- Indila – Derniére Danse

- Tom Odell – Heal

- Labrinth – Jealous

- Keane – Somewhere Only We Know

- Andrea Bocelli – Con Te Partirò

- Coldplay – Everglow

- Cinematic Orchestra – To Build a Home

- Gabrielle Aplin – Home

- Lewis Capaldi – Before You Go

- Haevn – Fortitude

- Lauren Daigle – You Say

- ByeAlex és a Slepp – Boldog leszek

- Imagine Dragons – Believer

- Caramel – Nem kell más

- Rosalía – Malamente

- Zaz – Je veux

Május 6., szombat

Budapest

Az írásbeli érettségi sikerét megünnepelve baromi jó bulit csaptunk a Peaches and Cream Clubban. Bevallom, kicsit több gintonikot gurítottam le, mint kellett volna, de hát egyszer érettségizik az ember életében.

Hevesen ráztam a seggem a táncparketten a barátnőimmel, Edivel és Lilivel, akik velem együtt érettségiztek. A fiúink, Dávid, Feri és Zsolt, velünk együtt táncoltak.

– Imádom rajtad ezt a piros rucit – kiabálta a fülembe Dávid, miközben eltűrte vállig érő, szőkésbarna haját a füle mögé.

Már két éve jártunk, de még mindig fülig szerelmesek voltunk egymásba.

Dávid két évvel volt idősebb nálam, és az ELTE-n tanult, ahová én is járni fogok ősztől. Ő jogásznak készült, én a Fordító- és Tolmácsképző szakra jelentkeztem, mivel imádok nyelveket tanulni.

Egy idősebb srác drogot kínált nekünk, de mivel egyikünk sem él ilyesmivel, a fiúk elzavarták a dílert.

Edi viszont a sok piától rosszul lett, ezért kikísértük a vécére. Fogtam a haját, amíg telehányta a vécét. Onnantól kezdve már csak ásványvizet ivott, és Ferivel üldögélt az asztalnál.

Lili pasija, Zsolt, teljesen begőzölt: féltékenykedni kezdett egy srácra, és meg is ütötte. Természetesen a biztonságiak azonnal kirakták az épületből. Lili kiment utána, ám hamarosan visszajött Zsolt nélkül, könnyes szemmel.

Pár órát még maradtunk, aztán elbúcsúztunk egymástól.

Május 7., vasárnap

Délután, miután felébredtem, és a fejfájásomra bekaptam egy aszpirint, küldtem Lilinek egy üzenetet.

– Minden oké Zsolttal? Épségben hazaért?

– Nem tudom. Még duzzogok, amiért ok nélkül féltékenykedett.

Állt a bál náluk, nem először. Egyszer Zsolt meg is ütötte Lilit, aztán hetekig könyörgött neki, hogy bocsásson meg.

Néha mi is összevesztünk Dáviddal, aztán pár órán belül újra kibékültünk. Ha akár egy ujjal is hozzám nyúlna, soha többé nem állnék szóba vele.

– Átjössz? Hamarosan indulunk – küldtem neki üzenetet.

– Mindjárt ott vagyok, nyuszi – jött a válasz.

Vasárnaponként mindig együtt ettem a szüleimmel, akik örültek, ha legalább hetente egyszer leültünk együtt az asztalhoz.

Az V. kerületben laktunk, egy elegáns környéken. A szomszédok idősebb emberek voltak, ezért elég nyugis volt ez a terület.

Anya egy kozmetikai cégnél dolgozott, ügyvezető igazgatóként. Sokszor csak este ért haza, ahogy apa is, akinek ügyvédként rengeteg munkája akadt. Nem tudom, hogy bírják ki, hiszen egész nap alig látják egymást. Talán ez a jó házasság titka?

Miután Dávid megérkezett − ezúttal hátul összefogott hajjal, enyhe borostával, amit nagyon vonzónak találtam −, beszálltunk apa Land Roverjébe, és elindultunk a Hot Stone Steakhouse-ba, megünnepelni az érettségimet.

A helyiség meglehetősen tele volt, de mi már előre asztalt foglaltunk. Rockzene dübörgött a hangfalakból, de nem túl hangosan. Hamarosan megkaptuk a rendelést. Összefutott a számban a nyál, amikor a pincér letette elém a tányért. Esküszöm, itt csinálják a legszaftosabb sztéket a városban. Imádom.

Itthon a szüleimtől egy új laptopot kaptam érettségi ajándékként, Dávid pedig egy nyakláncot ajándékozott nekem, egy szív formájú medállal.

Május 9., kedd

Hetente kétszer zumbázni jártam a csajokkal. Imádtuk ezt a fajta sportot. A zene, a csajok, a mozgás – hatalmas élményt nyújtott. A negyven perc olyan gyorsan eltelt, hogy szinte észre sem vettük.

Edzés után beültünk egy VI. kerületi étterembe, az Oh My Greenbe, ahol minden alkalommal smoothie-t ittunk. Ettől aztán baromira egészségesnek éreztük magunkat.

Amikor felálltam az asztaltól, éles fájdalom hasított a jobb combomba, és összecsuklott a lábam. Már korábban is éreztem ilyet. Olyan volt, mintha egy kést döftek volna az izmomba. Szerencsére megkapaszkodtam az asztalban, így nem estem el.

– Mi történt Sári? Rosszul vagy? – kérdezték a lányok szinte egyszerre.

– Valószínűleg csak megerőltettem magam edzésen – nyögtem.

Itthon bekaptam két szem fájdalomcsillapítót, aztán lefeküdtem az ágyba, és útikönyveket lapozgattam.

Éjszaka hatalmas fájdalomra ébredtem. Az egész combom lüktetett. Előkotortam a gyógyszeres dobozból egy izomlazító kenőcsöt, és bekentem a fájós testrészemet. Hamarosan sikerült újra elaludnom.

Május 10., szerda

Reggel nem voltak fájdalmaim. Előszedtem a tankönyveket és a füzeteket, tanultam egy kicsit a szóbelire, aztán felhívtam a csajokat, hogy ebédeljünk együtt.

Befontam a hajam, belebújtam a kedvenc farmeromba és a topomba, magamra kaptam a bőrdzsekim, felkaptam a táskám, és beültem az autómba.

Az étterem, ahol találkoztunk, az egyik kedvenc helyünk volt a belvárosban. Amikor beléptem, a csajok intettek, hogy észrevegyem őket. Odamentem az asztalhoz, levettem a dzsekimet, és a szék támlájára terítettem. Mindkettőjüknek három-három puszit adtam, majd leültem hozzájuk.

Lili fekete haja kiemelte a szeme színét, ami olyan kék volt, mint az óceán. Ezt még fokozta a szemfesték is, amit felrakott. A telefonját kezdte nyomkodni.

– Csak írok egy üzit Zsoltnak – közölte.

Edi felé fordultam.

– Hogy van a nagymamád?

Az idős asszony nemrég kórházba került.

Edi a csuklóján lévő hajgumival összefogta hosszú, barna haját.

– Köszi, már jobban. Kapott gyógyszereket, és hamarosan hazaengedik.

– Ennek örülök.

Az én nagyszüleim sajnos már nem éltek. Két év különbséggel haltak meg, amikor még ovis voltam. Igazából nem is emlékszem rájuk.

Mindhárman salátatálat rendeltünk, desszertnek pedig fagyit.

A pincér, egy egzotikus külsejű srác, letette elénk a három különböző fagylaltkelyhet. Lili szinte nyálcsorgatva bámult utána.

– Ti is láttátok ezt az Adoniszt? – pödörgette fekete haját.

– Ugyan már, Lili. Mit akarsz egy pincértől? Ő biztos nem tudna téged Porschéval furikázni a városban, vagy elvinni egy wellnesshétvégére – korholta viccesen Edi.

Lilinek mindig is fontosabb volt a külső és az anyagi háttér, mint valakinek a belső tulajdonságai. Ha nem rendelkezett elegendő pénzzel, akkor nála szóba sem jöhetett. A pincér is csak addig érdekelte volna, míg meg nem kapja egy éjszakára. Ilyenkor meg is értettem, miért volt Zsolt mindig olyan féltékeny.

– Tényleg, csajok, mikor csinálunk egy pizsamapartit? – tettem fel a kérdést.

– Ezen a hétvégén ráérek – szólt Lili. – Anyámék elutaznak, és magukkal viszik Rolandot is. Alhatunk nálunk.

Roland Lili nyolcéves mostohatestvére volt, az anyja és a mostohaapja a munkahelyükön ismerkedtek meg. Az anyja egy ötcsillagos szállodában volt főszakács, a mostohaapja pedig étteremvezető. Annak idején a válás iszonyatosan megviselte Lilit, még az eredményei is megromlottak, de aztán összeszedte magát. Az apjával a mai napig tartja a kapcsolatot, aki marketingmenedzser, és mindent megad az egy szem lányának.

Edi szintén rábólintott a hétvégére.

Este újra fájni kezdett a combom. Sőt, be is dagadt egy kicsit. Gyógyszer. Kenőcs.

Május 12., péntek

Átmentem a szomszédomhoz, Ákoshoz, akivel gyerekkorunk óta barátok vagyunk. Magas termetével és vöröses-szőke hajával igazán helyes srác volt. Nyáron, amikor lebarnult egy kicsit, zöldes-kék szeme szinte világított, ami hihetetlen vonzerőt kölcsönzött neki. Az ELTE informatikai karán tanult.

Dumáltunk, közben pedig SIMS-eztünk a PlayStationön.

Felálltam, hogy kimenjek a fürdőbe, de ekkor éles fájdalom hasított a combomba, amitől felszisszentem.

– Mi a baj?

– Mostanában sokat fáj a combom.

– Nem kellene megnézetned magad?

– Ne aggódj, apuci! Minden rendben – veregettem meg a vállát.

– Hazavigyelek a karomban? – kérdezte félig viccesen, félig komolyan.

Erre én fejbe vágtam a joystickkal, majd átbicegtem a házunkba.

A szüleim homlokráncolva néztek rám.

– Mi van veled Sára, miért sántítasz?

A szüleim mindig Sárának hívtak, pedig nem szerettem ezt a megszólítást.

– Valószínűleg edzésen meghúztam egy izmot. Semmi komoly.

Szerencsére a fájdalom később alábbhagyott, bizonyára a tablettától, amit bevettem.

Május 13., szombat

Halk kopogásra ébredtem.

– Sára, fent vagy? Készen van az ebéd – lépett be anya a szobába.

– Mmmhh – nyögtem.

Kinyitottam a szemem, és ásítottam. Előző este későn értem haza, mivel buliztam a csajokkal.

Tompán fájt a combom, de amikor ráálltam, erősödött a fájdalom. Összeszorítottam a fogam, és lebicegtem a konyhába.

Anya a kedvencemet főzte: rántott csirkemellet krumplipürével, és mellé egy nagy tál salátát is készített. Bár csak a hétvégén élte ki a főzési tudományát, azt igazán jól csinálta.

– Sára, kérlek, menj el Dr. Mészároshoz – kérlelt apám. – Észrevettük, hogy fáj a lábad. Talán meg kellene nézetned.

Dr. Mészáros a családunk privát dokija volt. Az ötvenes évei közepén járt. Gyerekkorom óta ismertem. Volt egy tizenöt éves lánya, Annamari.

Nem volt kedvem vitatkozni apával, ezért igent mondtam.

– Rendben, hétfő reggel felhívom, és időpontot kérek tőle.

Mivel nem volt vészhelyzet, ezért nem akartam a hétvégén zavarni. Biztosan a feleségével és a lányával töltötte az idejét.

Este átmentem Lilihez, aki csak pár utcányira lakott tőlünk.

Edi egy kicsit késett. Mikor megérkezett, pizsamába bújtunk, és csajos filmeket néztünk egész este, pattogatott kukoricával és üdítővel felszerelve.

Május 14., vasárnap

Szinte egész nap Dávidnál lazultam. A szülei ezen a hétvégén elutaztak Prágába. A húga, Rita a barátjához ment, és ott is aludt.

Először csak smároltunk. Dávid fantasztikusan csókolt, mindig elolvadtam tőle.

Aztán szeretkeztünk is. Dávid volt az első pasim, akivel lefeküdtem, ezért nem tudom, milyen lehet a szex egy másik sráccal, de vele mindenesetre irtó jó.

Később horrorfilmeket néztünk. Egyiket a másik után. Dávid átkozottul komálta, amikor félelmemben mindig hozzábújtam.

Az egyik jelenetnél sikítottam, ő pedig jót nevetett rajtam, aztán átölelt, és a fülembe súgta: – Biztonságban vagy, amíg én itt vagyok.

Ettől még jobban vert a szívem. Nem is a film miatt, hanem mert először éreztem azt, hogy valaki igazán vigyáz rám.

Késő estig dumáltunk, nevettünk, aztán elaludtunk egymás mellett a kanapén. Nem volt benne semmi extra, mégis olyan volt, mint egy tökéletes nap.

Május 15., hétfő

Dávid elkísért az orvosunk magánrendelőjébe. A folyosón várt rám, amíg bent voltam.

Miután a doki megvizsgált, eléggé borús ábrázatot öltött fel, majd közölte velem, hogy el kell mennem a kórházba, további tesztekre. Semmit sem mondott arról, mi bajom lehet.

Felhívtam a lányokat, és megbeszéltünk egy találkozót a Mekiben. Dávidnak dolga volt, ezért csak kitett a McDonald’s előtt, ahol a lányok már vártak rám.

Alighogy megkaptuk a rendelésünket, és leültünk egy szabad asztalhoz az amúgy zsúfolt étteremben, a lányok máris nekem estek a kérdéseikkel.

– Mit mondott a doki? – kérdezte Lili, és nagyot harapott a hamburgerébe.

– További kivizsgálásra lesz szükség.

– Gondolod, valami komoly bajod van? – tudakolta Edi, miközben szószt rakott a salátájára.

– Nem hiszem. Fiatal vagyok, sportolok. Mi bajom lehetne?

Ezután már csak könnyebb témákról fecsegtünk.

Május 16., kedd

Dávid az apjának segített, ezért Ákost kértem meg, hogy kísérjen el a kórházba.

Öt perc múlva már az ajtó előtt állt. A homlokán egy pattanás éktelenkedett. Elkapta a pillantásomat.

– Ne is mondd! Délután megyek a kozmetikusomhoz.

Belépett az előtérbe.

– Mit mondott a doki? – tudakolta.

– Semmit, csak hümmögött.

– Te mit érzel?

– Szerintem csak meghúztam egy izmot.

– Reméljük.

Ákos autójával mentünk a kórházba. Tudta, mennyire utálom a fertőtlenítő szagát, és rosszul leszek egy idő után.

A doki, aki amúgy George Clooney-ra hajazott, alaposan megvizsgált. MR-re, azaz mágneses rezonanciavizsgálatra küldött. Lábbal előre betoltak egy szűk csőbe, ahol nagyjából fél órán keresztül mozdulatlanul kellett feküdni. Fülhallgatót is kaptam a gép zajának a kiszűrésére, illetve a kommunikációra az asszisztenssel. Megkérdezte, minden rendben van-e, majd elindította a gépet, ami hangosan zakatolt, kattogott.

Utána az úgynevezett biopszia következett, amikor szövettani mintát vesznek. Szerencsére csak egy tűszúrás volt a combomba, nem több. Azt mondta, hogy az eredményekre pár napot várnom kell. Kaptam még egy doboz fájdalomcsillapítót is.

Ákossal beugrottunk egy indiai étterembe. Bár szeretem az indiai kaját, ma nem igazán volt étvágyam.

Dávidnak és a lányoknak küldtem egy helyzetjelentést.

Este a szüleimnek is elmeséltem, milyen vizsgálatokat végeztek a kórházban, mire aggódó tekintettel néztek egymásra.

Május 17., szerda

Ákos elkísért görkorizni a Margit-szigetre, mert Dávid és a lányok dolgoztak. Dávid az apjának segített egy veterán autót szerelni az autószalonjuk műhelyében, Lili és Edi pedig hoszteszkedtek egy rendezvényen. Igazából egyikőjüknek sem volt szüksége a pénzre, de Lili szívesen mutogatta magát, és Edit is magával rángatta.

A szép, napsütéses időben körbekorcsolyáztunk az egész szigeten. Ákos, az állatok megmentője, visszarakott az egyik bokorba egy fészkéből kiesett madarat.

Az egyik padon egy hajléktalan feküdt, a feje alatt egy szatyor. Valószínűleg abban tartotta a kevés holmiját. Sajnáltam ezeket a szerencsétleneket. Volt, aki saját magát juttatta ide, de olyan is, akit a körülmények sodortak a hajléktalan létbe. Utáltam, ha egy ember éhezett.

Elgurultunk egy büféhez, ahol hotdogot és kólát vettem. Odavittem a férfinak, aki hálásan megköszönte az ételt. Aznapra mindkettőnknek megvolt a jótett.

Május 19., péntek

Igaz a mondás: „Jótett helyébe jót ne várj.” Megjöttek az eredményeim. Még ma be kell mennem a kórházba a szüleimmel. Ez nem jelenthet semmi jót.

Megpecsételődött a sorsom.

Amikor az orvos a tollával az asztalt kocogtatta, akkor már tudtam, valami baj van.

Nem nézett a szemembe. A levegő megfagyott körülöttem, mintha hirtelen oxigén sem maradt volna a helyiségben.

A diagnózis: oszteoszarkóma.

Fogalmam sem volt róla, mit jelent ez a szó. Hidegen csengett, mint egy idegen nyelv, amit nem akar az ember megérteni. A doktor elmagyarázta, hogy rosszindulatú daganatot találtak a jobb combomban. Hogy főleg fiatalokat érint. Hogy fájdalom, duzzanat, sportsérülésnek tűnhet. Hogy kimetszik, hogy kemoterápia… és talán gyógyítható.

De én ebből már semmit nem hallottam. A szavai elmosódtak, mintha víz alatt lennék, és csak tompa zajok jutnának el hozzám.

Ott ültem a rendelőben, és az járt a fejemben, hogy befellegzett mindennek. Az álmaimnak, a terveimnek, a jövőmnek. Talán még az életemnek is.

Anya összeomlott. Zokogni kezdett, mintha benne is eltört volna valami. Apa próbált erős maradni, de remegett a keze, amikor a vállamra tette.

Én csak ültem. Néma voltam. Mint egy szobor.

Egészen addig tartottam magam, amíg haza nem értünk.

Bezárkóztam a szobámba, ledobtam magam az ágyra, magzatpózba gömbölyödtem, és csak bőgtem órákon át. Úgy, ahogy még soha életemben. Mert először éreztem, hogy valami olyasmi történt, amit nem lehet visszacsinálni.

Az életem kettétört. És fogalmam sincs, hogyan rakjam össze újra.

Estefelé kopogtattak az ajtómon, de úgy tettem, mint aki már alszik.

Ránéztem a telefonomra, amit még a rendelőben lenémítottam.

Egy rakás nem fogadott hívás és üzenet. Először Dávidét néztem meg.

– Csá, bébi! Mi volt a dokinál? Semmi komoly, igaz?

Aztán a lányok is írtak. Külön-külön.

– Minden oké Sári? Miért nem veszed fel a telefont? – írta Lili.

– Mesélj, mit mondott az orvos? – kérdezte Edi.

Ebben a pillanatban rezgett a telefonom. Ákos hívott, de kinyomtam. Nem akartam senkivel sem beszélni.

Ma este a többiek nélkülem buliztak. Tudom, mert megírták. Remélem, jól szórakoznak, amíg én haldoklom. Álomba sírtam magam.

Május 21., vasárnap

Lili és Edi átjöttek hozzám délután. Először nem akartam beszélni velük, de anya megkért, hogy ne viselkedjek gyerekesen.

– Ez meg hogy lehet? Fiatal vagy, egészséges, sportolsz – tűnődött Edi.

– Az nem számít. Ez a betegség éppen a mi korosztályunkat érinti – feleltem.

Mindketten nekiálltak pityeregni, még nekem kellett őket vigasztalni. Igaz, közben a gombóc a torkomban egyre nagyobb lett.

– Figyelj, el kell mondanunk neked valamit – kezdte Lili, mire Edi a fejét csóválta, de Lili folytatta. – Dávid csúnyán berúgott, és valami csajjal smárolt egész éjjel.

Na, ez fájt. Jobban, mint a tudat, hogy rákos vagyok.

Miután a csajok elmentek, kisírtam magam, és elhatároztam, hogy szakítok ezzel a barommal.

Este Ákos is átjött. Amikor elmeséltem neki, mi a helyzet, leült a földre, a fejét a tenyerébe temette, és úgy maradt jó néhány percig.

– Nehogy elkezdjél itt bőgni nekem! – fenyegettem meg.

Feltápászkodott, odajött hozzám, és átölelt.

– Ígérd meg, ha bármire szükséged van… Bármire! Azonnal hívj fel! Akár éjszaka is.

Ekkor már nem bírtam ki bőgés nélkül.

Az egyetem előtti nyári szünetben utazni akartam. Dáviddal. Megismerni Európát, gyakorolni a nyelveket. Bulizni, strandolni, vásárolgatni.

Ehelyett a halálomra kell felkészülnöm.

Felejtésképp próbáltam a szóbeli érettségire tanulni, kevés eredménnyel. Az agyam folyton a betegség körül járt. Dühösen bevágtam a tankönyvet az egyik sarokba.

Internetes oldalakat böngésztem, minél többet tudni akartam erről a kórról. Korábban amputálták a rákos testrészt. Manapság már szerencsére csak ritkán fordul elő. Mellette természetesen ott a hírhedt kemoterápia, amitől az ember tök rosszul van, kihullik a haja, elmegy az étvágya, és még sorolhatnám.

Nagyszerű kilátások.

Újabb bőgőroham.

Május 22., hétfő

Ma újra felkerestük az orvost. Miután a kis családunk valahogy megemésztette – vagy legalábbis megpróbálta megemészteni –, hogy mi is a bajom, eljött az ideje annak, hogy felkészüljünk a gyógyításra. Először száraz tények voltak csak, most viszont valósággá váltak: beindul a kezelésem.

Az első lépés a preoperatív kemoterápia. Az orvos elmagyarázta, hogy ez gyógyszeres kezelés, ami segít csökkenteni a daganat méretét, hogy a műtét során könnyebben eltávolítható legyen. Szép elmélet. A gyakorlat viszont az lesz, hogy a testemet telepumpálják méreggel, ami nemcsak a rákos, de az egészséges sejteket is pusztítja majd. És én csak remélhetem, hogy a daganat jobban megsínyli, mint én.

Ezután jön a műtét. Már a szó hallatán is görcsbe rándul a gyomrom. Kivágják a tumort. Kivesznek egy darabot belőlem, szó szerint. Azután, mintha ez nem lenne elég, újabb kemoterápia vár rám – ezúttal infúzión keresztül.

Az orvos nyugodtan beszélt, mint aki ezt nap mint nap csinálja – és valószínűleg így is van. De én közben csak arra tudtam gondolni, hogy ettől a pillanattól kezdve semmi sem lesz már normális az életemben.

Valószínűleg halasztanom kell az egyetemet. Pedig már olyan közel volt. Egy új élet kezdete. Most viszont ahelyett, hogy szakirodalmat olvasnék és előadásra járnék, kórházi folyosókon fogok várakozni, hányingerrel, hajhullással, gyengeséggel küzdve.

És ott van még a szóbeli érettségi is. Őszintén? Fogalmam sincs, lesz-e hozzá erőm. Lehet, hogy egyszerűen lefújom az egészet. Most először érzem azt, hogy egy darab papír – bármilyen fontos is – semmit sem számít ahhoz képest, hogy életben maradok-e vagy sem.

Az élet eddig csak egy hosszú távra tervezett utazásnak tűnt. Most meg hirtelen minden nap, minden óra, minden pillanat számít. És még el sem kezdődött igazán a harc.

Május 23., kedd

Felkerestem a fodrászomat. Tudtam, hogy a kemó miatt ki fog hullani a hajam, hát miért ne kísérletezzek még addig a meglévővel?

Döntöttem: szakítok a régi, kislányos külsőmmel, és felveszek egy lazább, egyetemista stílust.

A szüleim kiakadtak, amikor megláttak, ugyanis a hosszú, szőke hajamat levágattam egész rövidre. Szerintem irtó menő lett. Ők viszont teljesen ledöbbentek. Nem akarják felfogni, hogy a betegségem nem fertőző, és mehetek emberek közé.

Ragaszkodtak ahhoz, hogy itthon maradjak.

Szerencsére Ákos áthozta a PlayStationjét, így azon játszottunk. Aztán gagyi szerelmes filmeket néztünk.

Anya felhívta a gimit az érettségi miatt. Én viszont nem akarok a betegségem miatt megkülönböztetésben részesülni. Ha képes leszek megállni a lábamon, akkor bemegyek, és megcsinálom. Ezen kicsit összevesztem velük. Ha meg is halok, legalább legyen meg az érettségim. Nem mintha odaát az számítana.

Május 26., péntek

Este a csajokkal buliba mentem – a szüleim nemtetszése ellenére.

„Pihenned kell, és vigyáznod magadra” – mondogatták.

De én nem akarok elzárkózva, betegen, önsajnálatba fulladva meghalni. Élni akarok. Lélegezni, táncolni, tombolni. Amíg még lehet.

Amikor Dávid meglátott – akit egész héten elnyelt a föld –, megállt, mint akit leütöttek. Először azt hittem, meg sem ismer. Megdörgölte a szemét, közelebb lépett, és sápadtan nézett végig rajtam, mintha szellemet látna.

– Bébi… ezt meg miért csináltad? – kérdezte megremegő hangon, a hajamra utalva.

– Mert ez van. Ez lett belőlem – néztem a szemébe. – De mondd csak, Dávid, te a külsőmbe voltál szerelmes… vagy belém? Úgy… egészben?

Láttam, hogy zavarban van. A tekintete ide-oda rebbent, aztán lesütötte a szemét.

– Apropó, kivel smároltál múlt hétvégén? És ne próbáld meg tagadni!

A fejéhez nyúlt, úgy csinált, mintha megvakarná, de inkább csak időt akart nyerni.

– Bébi… nem úgy volt… bebasztam, azt se tudtam, mit csinálok… csak egyszeri dolog volt, semmi jelentősége.

A düh, amit napok óta próbáltam elnyomni, egy pillanat alatt felforrt bennem.

– Tudod, mi a jelentősége? Hogy pont akkor csináltad, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rád. Épp rákot diagnosztizáltak nálam, és te közben egy másik csaj szájában nyelveztél! Szép volt!

Ő megrezzent. Mintha most hallaná először a teljes súlyát annak, ami velem történik.

– Én… – kezdte, de nem tudta befejezni.

Megittam egy újabb gintonicot, és éreztem, ahogy az alkohol kellemes, zsibbasztó ködként telepszik rám. Jól jött. El kellett nyomnia valamit bennem. A fájdalmat. A csalódást. A szerelmet.

– Ennyi volt, Dávid. Végeztem veled. Nem akarok egy olyan sráccal lenni, aki csak akkor szeret, ha minden szép és könnyű. Aki menekül, amikor baj van. Aki engem, betegen, már nem akar. És ha még akarnál is… akkor sem engedlek be ebbe a pokolba. Nem veled akarok harcolni.

Láttam a szemében, hogy most már tényleg felfogja. Hogy komolyan gondolom. És fáj neki.

– Kérlek… – mondta halkan. – Ne dobd el azt, ami köztünk volt. Hibáztam. Tényleg bebasztam, nem volt tudatos… nem akartam fájdalmat okozni. Szeretlek, Sári.

– Túl késő…

Láttam, ahogy dühösen kiviharzik a klubból, és tudtam, hogy valami végleg lezárult.

A lányok aztán töltötték belém a koktélokat, öleltek, rángattak a táncparkettre, hogy „ne gondoljak semmire”. És egy ideig tényleg nem is gondoltam.

Csak később, amikor már otthon feküdtem az ágyamban, és az alkohol lassan kiszivárgott belőlem, tört rám a felismerés.

Szakítottam Dáviddal.

A fiúval, aki az első volt mindenben. Az első csók. Az első szex. Az első, akit igazán szerettem.

Hasra fordultam, és a párnámba zokogtam. Nem a betegség miatt. Nem a halál miatt. Hanem azért, mert most veszítettem el valakit, aki a múltam része volt – de a jövőmbe már nem fért bele.

Május 27., szombat

Ma láttam egy filmet a tévében, a címe: „A bakancslista”.

Két haldokló férfi listát írt arról, mit szeretnének még megtenni, mielőtt feldobják a bakancsukat.

Eszembe jutottak a nyári terveim. Mindig is az volt az álmom, hogy bejárjam Európát, főleg azokat az országokat, amelyeknek a nyelvét beszélem. Később ezt kitágítottam volna egy világutazásra is, de valószínűleg arra már nem lesz lehetőségem.

Így megelégszem négy országgal: Németország, Franciaország, Spanyolország és Olaszország.

Fogtam egy térképet, egy filctollat, és bejelöltem rajta a városokat, ahová mindenképp el akarok utazni.

Utána kell járnom annak, melyik országban milyen extrém sportot tudok csinálni.

Két éve nyáron Horvátországban vadvízi túrán vettem részt. Tavaly kipróbáltam a Skyward szélcsatornát, ami egy zárt kabin, ahol olyan, mintha repülnél a szélben.

Külföldön még több ilyen lehetőség kínálkozik, amit nem fogok kihagyni.

Május 28., vasárnap

A lányok ebéd után benéztek hozzám, és legnagyobb örömömre egy vödör jégkrémet is hoztak magukkal. Kiosztottam a kanalakat, és nekiláttunk a hideg édességnek.

– Mi van Dáviddal? – kérdezte Lili tele szájjal.

– A szakítás óta nem jelentkezett.

– Hamar feladta – grimaszolt Edi.

– Szerintem nem akar egy haldokló csaj mellett lenni – vonogattam a vállam.

– Hagyd már abba! Nem fogsz meghalni – kiáltott rám Lili.

– Mikor végezted el az orvosit? – böktem vissza, erre csendben maradt.

Miután a lányok elmentek, elővettem egy fényképalbumot, amelyben a Dáviddal közös képeink sorakoztak. Szomorúan néztem végig az albumot, majd becsaptam, és belöktem egy fiókba.

Hiába próbáltam, a könnyeimet nem tudtam visszatartani.

Május 31., szerda

Hétfőn kezdtem a gyógyszeres kemót. Szerencsére nem kell befeküdnöm a kórházba, itthon szedem a gyógyszereket. A privát dokink pedig bármikor kijön, ha szükség van rá.

Remélem, a szervezetem jól fogja viselni a gyógyszereket.

Ma reggel kicsit hányingerem volt, amikor felkeltem, de reggeli után elmúlt.

Dávid telefonált. Azt mondta, sajnálja, ami történt, de egyetért a szakítással – nem bírja végignézni a szenvedést, ami vár rám, mert még mindig szeret.

Szerintem egyszerűen gyáva.

Vigasztalásképp befaltam egy doboz Raffaellót.

Éjszaka alig aludtam, annyira fájt a combom. Megmasszíroztam, és bevettem két fájdalomcsillapítót. Hajnal felé sikerült elaludnom.

Június 2., péntek

Megkértem a szüleimet, ha nem akarják, hogy elmenjek itthonról, legalább egy partit tarthassak. Ebbe szerencsére beleegyeztek, így izgatottan készülődtem.

Van egy pincehelyiségünk, ami olyan tiszta, hogy akár vendégszobának is megfelelne, itt tartottuk korábban is a bulikat, ha odakint nem volt megfelelő az időjárás.

Ákos elment kaját és piát venni, én pedig megterítettem egy asztalt, és összeválogattam a zenét. A sarokban állt egy hifitorony, mellette két hatalmas hangfal. A szoba mennyezetéről egy diszkólámpa lógott, ami kicsit retrós hangulatot adott a helyiségnek.

Ákos megérkezett chipsszel, ropival, üdítővel és sörrel felszerelkezve. Én pedig a szüleim bárjából kicsempésztem egy üveg whiskyt. Később a lányok is megérkeztek a pasijaikkal.

Kicsit szomorkás hangulatba kerültem, amiért Dávid nem jött el. Még alkoholba sem fojthattam a bánatom a gyógyszerek miatt. A buli mindenesetre egész jól sikerült. Még a medencéhez is kimentünk, és alsóneműben ugráltunk be a vízbe.

Június 4., vasárnap

Ákosnak meséltem a tervemről. Megmutattam neki a listát, amit készítettem.

– Te nem vagy normális – mutogatott a fejére az ujjával.

– De az vagyok. Mellette meg rákos. Kuksoljak itthon, és várjak a halálra?

– Nem fogsz meghalni.

– Honnan tudod, orvos vagy? – mondtam kicsit keményebben, mint ahogy szerettem volna.

Láttam rajta, hogy megsértődött.

– Ne haragudj – mondtam, miközben átöleltem. – Te mit tennél, ha tudnád, már nincs sok időd hátra? Valószínű ugyanazt, amit én: élményeket gyűjteni, hogy aztán nyugodt szívvel halj meg, mert elérted azt, amit akartál.

– Nem akarom a legjobb barátomat elveszíteni – csuklott el a hangja.

Június 5., hétfő

A doki megvizsgált. Úgy tűnik, a szervezetem egész jól reagál a gyógyszerekre. Enyhe hányingeren és fejfájáson kívül még más tünet nem mutatkozott. A combom persze továbbra is fáj. Valamikor a nyár végén vagy az ősz elején megműtenek. Előtte viszont megvalósítom a terveimet, mert ha esetleg amputálni kell a lábam, akkor már nem nagyon fogok ugrálni vele.

És még rengeteg tervem volt.

Június 6., kedd

Megemlítettem az ősöknek, hogy a már év elején eltervezett európai körútra mindenképp elmegyek.

– Kislányom, tudom, most szörnyen nehéz neked, de ne csinálj semmi őrültséget – kezdte anya.

Valószínűleg azt hitték, a gyógyszerek megártottak az eszemnek.

Én viszont ragaszkodtam az álláspontomhoz.

– Értsétek meg, muszáj megtennem. Talán soha többé nem lesz rá lehetőségem. Ti is tudjátok, milyen régóta dédelgetem ezt a tervet. Ti mondtátok, amíg be nem töltöm a tizennyolcat, nem utazhatok el külföldre. Elmúltam tizennyolc, és már félig le is érettségiztem. Itt az idő.

– Nem érted, mennyire beteg vagy? – kérdezte apa halkan.

– De igen! Megtiltjátok, hogy halálom előtt még jól érezzem magam?

– Kicsim, nem úgy értettük – kezdte anya.

Hátat fordítottam nekik, és duzzogva elvonultam a szobámba.

Kitettem a „Ne zavarj!” táblát, amit még Ákos készített nekem, pár évvel ezelőtt.

Június 7., szerda

Természetesen Lili és Edi is kiakadtak, amikor beszámoltam nekik a tervemről.

– Sári, ezt nem teheted! – csattant fel Lili, és idegesen tekergetni kezdte a haját.

Ebből tudtam, valóban mérges rám.

– Ugyan miért nem? – kérdeztem higgadtan, de legbelül remegtem.

– Mert ez nem egy kis nátha, Sári! Ez rák! Egy komoly betegség! Le kell fújnod az utazást! – szinte könyörgött.

– Tisztában vagyok vele, hogy ez egy komoly betegség. De mi lenne, ha mellém állnátok, ahelyett, hogy felsoroljátok az összes érvet, miért ne menjek. Ti mit tennétek, ha azt mondanák: már csak néhány hónapotok van hátra az életetekből?

Csend lett. Először egyikük sem szólt. Csak néztük egymást, könnyes szemekkel.

– Elutaznék a pasimmal Las Vegasba, és elköltenék egy rakás pénzt – szólalt meg végül Lili, kiszáradt torokkal. – A kaszinóban csillogó ruhában sétálnék, pezsgőt innék, és nem érdekelne semmi.

– Én Indiába mennék – mondta halkan Edi –, és csak meditálnék. Megpróbálnék békében elfogadni mindent, ami jön… egészen a végéig.

Egymásra néztünk. Ekkor megértették. Nem hisztiből csinálom. Nem dacból. Hanem azért, mert élni akarok. Amíg még lehet. Amíg nem vagyok csak egy ágyban fekvő, sápadt test, akit gépek tartanak életben.

A szoba közepén szorosan megöleltük egymást. És akkor, ott, mindhárman sírni kezdtünk.

– Akkor menj! – suttogta Lili a nyakamba. – De kérlek… vigyázz magadra! Nagyon.

– És ne hagyd, hogy a halál diktálja a feltételeket – tette hozzá Edi. – Te vagy az, aki dönt. Te vagy az, aki él.

És én eldöntöttem: élni fogok.

Június 8., csütörtök

Ma egész nap szakadt az eső. Az ég súlyos, szürke felhőkkel volt tele. Lámpát kapcsoltam a tanuláshoz, mert alig láttam valamit. A hangulatom is kicsit a depresszió felé lengett ki, egészen addig, amíg megjelent Ákos. Egy polaroidgépet hozott magával.

Azonnal kattintott, esélyem sem volt pózolni. Amikor a gép kiköpte a képet, és lassan megjelent előttünk, elszörnyedve néztem rá. A szám tátva, a hajam az arcomba csapódva, és a szemem is ferdén állt. Kész rémálom.

Bosszúból kikaptam Ákos kezéből a kamerát, és én is lefotóztam őt. Az eredmény most sem volt jobb, de legalább a hangulatom pozitív irányba lendült.

– Ha elutazol, akkor én is elkísérlek. Egy ilyen szép, fiatal lány nem utazhat csak úgy egyedül a nagyvilágban. A fényképezőgépet pedig az útra vettem, megörökíteni a közös őrült pillanatainkat.