Őriné Nemes Katalin

TÜNDÉR KATA MESÉI

A TITOKZATOS FALU

ŐRINÉ NEMES KATALIN

TÜNDÉR KATA MESÉI

A TITOKZATOS FALU

Meseregény gyerekeknek a titokzatos faluról a valóság, a rejtélyek, a képzelet és a fantázia világában

Budapest

TÜNDÉR KATA MESÉI – A TITOKZATOS FALU

©Őriné Nemes Katalin, 2025

Szerkesztő

Dézsi Ibolya

E-pub

Kiss András

Címlap

Felföldi Anna

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Email: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2025

ISBN 978-963-557-111-6

A következő oldalakon kedves mesevilágban járunk,

az olvasó azonban nem mesekönyvet,

hanem egy MESÉLŐ könyvet tart a kezében.

A könyv mindazokhoz szól,

akik kedvelik a rejtélyes, elgondolkodtató és fantasztikus történeteket,

egyúttal a szépet, a jót, az örömöt és a vidámságot,

és szeretnek egy kicsit a látható valóság mögé is nézni.

Kérem, hogy fogadjátok ezt a könyvet olyan szeretettel,

amilyen szeretettel íródott.

A SZERZŐ

Tartalomjegyzék

Amikor a bábok életre kelnek

A két kis manó története

A tükör – kép önmagadról

AMIKOR A BÁBOK ÉLETRE KELNEK

Másnap Julcsinak még mindig otthon kellett maradnia és délelőtt, játék közben Tündér Kata előző napi szavai jutottak eszébe. „Rend csak úgy maradhat, ha mindig mindent a helyére teszünk vissza.” Julcsi elgondolkodott a renden. Bizony a játéksarok az ő szobájában sincs rendben, össze kéne rakni. El is határozta, hogy mindjárt neki is fog látni, csak előbb végiggondolja, hogy mit és hová tegyen, hogy rend lehessen. Az nem lehet, hogy Lilinél mindig rend van, nála pedig nem.

Hamar neki is látott. Úgy döntött, hogy a játékszekrény két nagy fiókjával kezdi. Kihúzta a felső fiókot, amiben a sok-sok apró játékait tartotta: kisautókat, kis labdákat, kártyákat, műanyag figurákat, dínókat, orvosi táskát, a játékkonyha eszközeit, a színes ceruzákat és még megannyi mást is. Julcsi belenézett, de nem igazított benne, mert rendezettnek találta, ezért be is tolta. Aztán kihúzta az alsó fiókot, amiben pedig a babáinak a ruháit, fésűit, tükröt, cipőket, táskákat és minden olyan dolgot tartott, amik még a babákhoz tartoznak. Ott sem volt rendetlenség, ezért azt is betolta. A fiókok egészen rendben vannak – állapította meg Julcsi, ezekben nem is kellett rendet rakni. Azután nekilátott a fiókos szekrény mellett álló játéktartó polcok rendbe rakásának. Na, itt már volt tennivaló. Kicsit össze-vissza van rajtuk minden. Az azonos típusú játékokat egy helyre teszem úgy, hogy a nehezebbeket teszem az alsó polcra – gondolta Julcsi. Ezért a legalsó polcról lerakodott mindent a szőnyegre, majd egyesével nagyság szerint rakta vissza a különböző dobozos játékokat úgy, hogy alulra tette a nagyokat és fölfelé haladva az egyre kisebb dobozok kerültek.

– Így jó lesz, mert nem fog leborulni – mondta ki gondolatát hangosan Julcsi. – Máris jobban néz ki az egész, pedig még csak egy polcot tettem rendbe. Jöhet a következő.

A középső polcon ültek, vagy álltak szorosan egymás mellett a nagyobb babák, mackók és nagyméretű játék figurák. Itt csak egy kicsit kellett igazítani. Néhányat meg kellett cserélni, hogy jobban elférjenek egymás mellett, vagy jól támasszák meg egymást, hogy ne dőljenek fel. – Ez is készen van. Megy ez gyorsan! – állapította meg Julcsi.

Ezután a legalsó polc alatt, a földön lévő terjedelmes dobozos játékokat rendezte el, köztük a nehéz építőkockákat és a nagy babaházat is. Már csak a legfelső polc van hátra és mindjárt készen is leszek. Ezen a polcon három egyforma hosszúkás alakú kosár állt egymás mellett. A bal oldaliban a fiókba már be nem férő, közepes méretű összerakós játékok, a középsőben pedig a kisebb plüssjátékok voltak. Ezeket is szépen elrendezgette. A jobb szélen lévő kosárban pedig a szeretett bábfigurái kaptak helyet. Ezeket Julcsi szépen egymás mellé állítgatta úgy, hogy a fejük volt felül. Ezután Julcsi hátralépett, hogy megnézze a végeredményt.

– Egészen jó lett, sokkal jobban néz ki így, mint amilyen volt – gyönyörködött Julcsi a saját munkájában. Tényleg jobb érzés így, mint amikor össze-vissza voltak. Aztán újra visszalépett és a polc mellett a földön álló hintalovat is megigazította, miközben jól meg is nézte. Milyen szép fehér szőre van és milyen jó érzés megsimogatni. Mindig olyan érzést kelt, mintha élő állat lenne, pedig csak egy játék hintaló – tűnődött el Julcsi. Ott van a lábai alatt mindkét oldalon az ívben meghajlított fatalp, ezzel tudja hintáztatni azt, aki ráül. Ezzel a gondolattal Julcsi elfordult a polctól, ezért nem is láthatta, hogy a hintaló száján egy halvány mosoly jelent meg.

Julcsi este lefekvés előtt is megnézte még egyszer a polcokat, és ezzel a jó érzéssel aludt el. Másnap reggel is odatévedt a szeme és elégedetten állapította meg, hogy tényleg jobb így, azután gyógyultan indult az óvodába Anyukájával. Julcsi szeretett oviba járni, mert ott is jól érezte magát, kedvelte a gyerekeket, különösen a legjobb barátait Lilit, Danit és Bencét és az óvó néniket is szerette. Ahol az ember jól érzi magát, ott gyorsan telik az idő. Most is hipp-hopp délután lett. Hazaérkezés után újabb pillantást vetett a polcra, ott viszont mintha valami másképpen lett volna, mint ahogy előző nap hagyta. Közelebb lépett és látta, hogy néhány bábfigura feldőlt a kosárban.

– Na, jó, biztosan elcsúsztatok. Gyorsan felállítalak benneteket és rendben lesztek újra – mondta Julcsi a bábfigurák felé, mintha azok megértették volna a beszédet.

Az este többi részét a család együtt töltötte a nappaliban és amikor Julcsi újra a szobájába ment, észrevette, hogy megint eldőlt róka koma és a kisegér bábfigura.

– Hogyhogy folyton feldőlnek, ennél jobban nem tudom őket állva tartani, vagy fektessem inkább el? – tépelődött magában. – De akkor nem látnám a fejüket, hogy melyik kicsoda. Maradnak így állva és kész – határozta el magát Julcsi.

Következő napon az ovi után megint feldőlve talált két bábot, de most a kutya és a kislány figurát.

– Hogy lehet ez? Lehet, hogy valaki jár itt a szobámban, amíg én nem vagyok itthon? Előbb utóbb úgy is kiderítem! Nemsokára szombat lesz, akkor majd itthon leszek és megpróbálom kifigyelni, hogy mi lehet az elmozdulások oka – mondta Julcsi hangosan, mintha valakinek szánta volna a mondandóját.

Este lefekvés előtt még odanézett a polc felé, de ott nem történt semmi változás. Lehet, hogy tényleg csak felborultak? Julcsi lefeküdt, jó nagyot aludt és másnap kipihenten ébredt.

Pénteken Julcsi ismét ment oviba, de már alig várta, hogy délután haza érkezzen. Tekintete egyből a bábokra terelődött és kíváncsian nézte történt-e változás. És bizony fel voltak néhányan dőlve. Nem baj – gondolta magában –, holnap már meg tudom nézni, hogy mi történik a bábjaimmal.

Végre eljött a szombat. Ébredés után Julcsi kiment a szobából a konyhába. Ott már várta Anyukája, Apukája és Nagypapája, hogy együtt reggelizzenek. Reggeli után Julcsi segített Anyukájának az asztalt leszedni. Aztán Nagypapa szólt hozzá.

– Julcsi! A szüleid a boltba mennek vásárolni, kijössz velem az udvarra?

– Kicsit később, mert most dolgom van – válaszolta Julcsi.

– De komoly vagy. Történt valami?

– Még nem tudom – mondta nevetve Julcsi.

– Jól van, kint várlak, leülök a teraszon újságot olvasni.

Julcsi visszament a szobájába, a pizsama helyett felvett egy kényelmes szabadidőruhát és végiggondolta, mit is lehetne játszani úgy, hogy közben teljes csend legyen, mert csak úgy tud a polcra figyelni anélkül, hogy odanézne. Már meg is van! Kivette a színes ceruzákat a fiókból és egy színező füzettel leült az asztalhoz rajzolni. Úgy helyezkedett, hogy jól rálásson a játékpolcra. Igazából nem is akart színezni, csak úgy tett, mert a kíváncsisága egyre inkább a polc felé terelte a figyelmét. Csendesen, szinte mozdulatlanul várta, hogy mi lesz, mert valami legbelül azt súgta, hogy mindjárt történni fog valami. Jó volt a megérzése. Nemsokára a legfelső polcon megmozdult valami. Julcsi óvatosan felemelte a fejét és nézte a polcot. Egy kis világos színű fejecskét látott hosszú hegyes orral, nagy fülekkel és apró kerek szemekkel. Azután meglátta a fejhez tartozó kicsi testet is. Elbizonytalanodott, hogy megijedjen-e, de úgy gondolta, hogy ilyen pirinyó lénytől talán nem kell félnie. A pirinyó lény egy manócska volt, aki éppen a bábos kosár felé igyekezett.

– Gyere Titusz, már tiszta a levegő – súgta halkan a kis manó.

– Biztos vagy benne, Timót?

– Nincs mozgás, úgy látom.

– Na, jó, előjövök. Ma melyik bábot vegyük fel és milyen mesét játsszunk?

Ekkor látható lett a másik kis manó is.

– Ma legyen a Piroska és a farkas meséje.

– Farkas bábot nem láttam.

– Nem baj. A róka is el tudja játszani a szerepét.

Egyikük belebújt a róka bábba, a másik pedig a kislány bábba és sétáltak velük fel és alá a polcon. A kislány bábba öltözött manócska elkezdte mesélni a történetet: „Volt egyszer egy kedves kislány. Mindenki szerette, de legjobban a nagymamája. Vett is neki egy piros sapkát, ami a kislánynak annyira tetszett, hogy mindig azt hordta, ezért el is nevezték róla Piroskának.”

Julcsi a lélegzetét is visszatartotta, hogy ne zavarja őket. Figyelte, hogy mi fog történni. De ekkor a kis manók megérezték, hogy valaki nézi őket és szinte egyszerre néztek Julcsira apró sötét szemeikkel.

– Lebuktunk Timót – mondta Titusz.

– Látod, mondtam, hogy várjunk még, különben is olyan jól aludtam a babaruhák között.

Ekkor Julcsi elmosolyodott és közelebb ment a polchoz.

– Kik vagytok ti és miért vagytok az én szobámban?

– Én Titusz vagyok, ő pedig Timót. Manók vagyunk.

– Találkoztam már egy manóval. Hasonlíttok rá, csak ti sokkal kisebbek vagytok.

– Igen. Mi a manók között a legkisebbek vagyunk.

– Tényleg nagyon picurkák vagytok. Elférnétek a tenyeremben, pedig az sem nagy. És mit csináltok itt?

– Hát, csak játszadoztunk a bábokkal. Azok könnyűek is, melegek is és jó sok van itt nálad belőlük. Mindennap felöltöztünk velük, hogy ne fázzunk és közben játszottunk is egy-egy mesét.

– Nincs ruhátok és fáztatok?

– Igen.

– És hogy jöttetek be a szobámba?

– Ó, hát mindig van egy nyitott ablak, vagy ajtó – mosolyodott el Titusz.

– Mióta vagytok itt? – kérdezte Julcsi.

– Már jó ideje, csak amíg nem csináltál rendet, addig könnyen elbújhattunk. Olyan jó itt lenni nálad. És te szerencsére nem ijedtél meg tőlünk.

– Most mit csináljak veletek?

– Tarts meg minket játszótársnak. Nem fogunk zavarni és minden nap itt fogunk várni téged. Napközben csendben játszunk a játékaiddal. És amikor hazaérsz, együtt is tudnánk játszani. Nem fogunk zavarni téged, ha figyelned kell valamire, akkor csendben leszünk. Megígérjük. Ugye itt maradhatunk nálad?

– Ezt meg kell beszélnem Nagypapával – felelte Julcsi.

– Jó, úgy hallottuk, hogy kint vár téged a teraszon. Mi is megyünk veled, mert mi is szeretnénk hallani, hogy mit mond a Nagypapád – válaszolt Timót.

– Hogyan jöttök velem, hogy ne legyetek mindjárt észrevehetők?

– Beülünk a pulóvered két zsebébe.

– Jól van, megpróbálhatjuk. Nekem úgy sincs sem kiskutyám, se cicám, miért ne lehetne éppen kis manóm? Tulajdonképpen illenétek is hozzám. Gyertek, bújjatok a zsebeimbe.

A kis manók könnyűszerrel libbentek egyet-kettőt és már benne is voltak a zsebekben. Olyan picikék voltak, hogy teljesen el tudtak bújni benne.

– Nagypapa! Szeretnék neked mondani valamit – kezdett hozzá Julcsi.

– Figyelek – emelte fel a tekintetét Nagypapa az újság lapjairól.

– Szeretném neked bemutatni Tituszt és Timótot, akiket a szobámban találtam.

Julcsi belenyúlt a zsebeibe. A kis manók bele kapaszkodtak Julcsi ujjaiba és máris ott ültek a tenyerében. Julcsi gondolt egyet és felültette a manókat a vállaira.

– Hát valahogyan idekeveredett hozzám ez a két kis manó, akik nálam szeretnének maradni és tulajdonképpen én is szeretném őket magamnál tartani, ha te megengeded.

Egyikük sem szólalt meg. Aztán Nagypapa nagyot sóhajtott.

– Nem is kérdezel semmit? – csodálkozott Julcsi.

– Nem tudom, hogy mit mondjak – felelte Nagypapa.

– Az meg hogy lehet? Te mindig tudod, hogy mit kell mondani. Nem is csodálkozol? – kérdezte Julcsi meglepetten.

– Nem, nem csodálkozom. Tudod, már láttam őket a szobádban.

– Láttad őket? Miért nem szóltál nekem?

– Akartam, de nem tudtam, hogyan fogadnád és közben azt reméltem, hogy továbbállnak.

– Valami azt súgja nekem, hogy te ismered őket – fogta vallatóra Nagypapát Julcsi. Honnan ismered őket?

– Találkoztam már velük.

– Hol találkoztatok?

– Az egy régi történet. Erről majd egy másik alkalommal beszéljünk.

– Jó. Akkor azt mondd el légy szíves, hogy mit lehet tudni róluk!

– Rendben van. Ők a fény manói, ezért is olyan világosak, mint a nap fénye. Ők a szeretet hordozói. Nagyon szeretik az emberek közelségét. Barátságosak és bár nem szívesen vallom be, de tulajdonképpen tudnak együtt élni az emberrel. Számítottam rá, hogy egyszer csak megtalálod őket és előállsz ezzel a kéréssel. Engem tulajdonképpen nem zavarnak ők, de hogy itt maradhatnak-e azt elsősorban a szüleiddel kell megbeszélned, mert esetleg megijednek tőlük, ha nem tudják, hogy ilyen különleges barátaid vannak. Erre az engedélyt bizony nekik kell megadniuk.

– Ajaj! Hát az biztosan nem lesz könnyű – mondta Julcsi a kis manóknak és éppen jókor visszatette őket a zsebeibe.

– Sziasztok! Már meg is jöttünk. Minden rendben van? – kérdezte Julcsi apukája, Dénes, aki éppen ekkor lépett a teraszra.

– Hát rendbennek éppen rendben van, csak …… – felelte Nagypapa.

– Mi az a csak? – kérdezte Viktória, aki közvetlenül Dénes után lépett ki.

– Hát nem is tudom, hogy hol kezdjem – rebegte Julcsi.

– Miért? Mi történt? Valami baj van? – kérdezett vissza Viktória.

– Baj az nincs, de mit szólnátok ahhoz – akadoztak Julcsi szavai –, ha kicsit többen laknánk ebben a házban?

– Fura kérdés? Mégis kire gondoltál? – kérdezte Apuka .

– Hát, ha nem ijedtek meg, akkor megmutatom. Szabad? – nézett a szüleire Julcsi.

Apuka bólintott és Julcsi kivette a két kicsi manót a zsebeiből. Anyuka a meglepődéstől visszahökölve hátra lépett. A szavai is elakadtak.

– Mi ez a két kis valami a kezedben? – szólalt meg Dénes.

– Ők a fény manói. Nagyon kedves manók – vette át a szót Nagypapa.

– De mégis, mit keresnek nálunk? – kérdezte Dénes eléggé meglepetten.

– Úgy tűnik, hogy társaságot és melegséget kerestek maguknak és erre a mi Julcsinkat választották.

– De mégis honnan kerültek ide ezek a manók? – kérdezte Viktória, aki közben magához tért a riadalomból.

– Ó! Kislányom! Ha hiszed, ha nem, de élnek közöttünk olyan lények is, akivel még nem találkoztunk.

– Értem, de hozzánk miért nem egy hétköznapi kutya, vagy macska tévedt be? Miért pont manó és mindjárt kettő is egyszerre? – folytatta Viktória.

– Kutya vagy macska…, az túl egyszerű lett volna, hiszen Julcsiról van szó – felelte Nagypapa nevetve.

– Azt látom, hogy ezek a manók nagyon kicsik, de nem okoznak kárt? Nem kell félni tőlük?

– Nem. Semmi ilyentől nem kell tartanotok.

– De mégis hogyan élnek itt ők és mivel táplálkoznak?

– Őket a fény ereje és a szeretet élteti. Nincs velük különösebb tennivaló, csak néha kimennek a fényre. A szeretetet pedig megkapják, mert olyan aranyosak.

– Csak ennyi lenne? – kérdezte kételkedve Viktória, kérdő tekintetét Dénesre szegezte.

– Hidd el kislányom, csak ennyi – felelte Nagypapa.

– Biztos?

– Biztos – erősítette meg Nagypapa.

– Akkor, felőlem lehet – mondta Dénes, aki közben el is nevette magát a két apróságon.

– Rendben van, Julcsi, maradhatnak nálad – felelte Viktória.

– Higgyétek el, ők nem rossz manók, szépen el tudnak éldegélni az emberek mellett, a gyerekeket pedig különösen kedvelik – válaszolta Nagypapa.

– Akkor velem maradhatnak? Megengeditek? – lelkesedett Julcsi és örömében egy mozdulattal máris visszatette a manókat a zsebeibe.

– Igen, maradhatnak – szólalt meg Viktória. – És a sok babaruha között keress nekik kis ruhákat, hogy ne fázzanak.

Julcsi ugrált örömében. Megsimogatta a zsebeiből kikandikáló két kis fejecskét, köszönetképpen puszit adott szüleinek és boldogan sietett a szobájába a manókkal. Julcsit annyira lekötötték az új barátai, hogy egész nap velük maradt. Nagyon hamar összebarátkoztak. Julcsi boldogan törődött kis kedvenceivel, ők pedig hálásan fogadták a figyelmességet és a szeretetet.

Este Julcsinak eszébe jutott Lili születésnapi ajándéka, amit Tündér Katától kapott, amilyen másnak még nem volt. Most én is ilyet kaptam – merengett magában, mert igazi manója még biztosan senki másnak nem volt. Vajon kinek a keze lehet a dologban? –Nagypapa nem volt túl bőbeszédű a manókat illetően, ezért holnap majd megkérdezem Tündér Katát, hogy ő mit tud a manókról? – döntötte el Julcsi magában.

Este, amikor Viktória a gyerekszobába ment, hogy Julcsit az alváshoz jól betakarja, akkor látta, hogy Julcsi a fal felé befordulva aludt és az arca mellett a párnája belső felén ott aludt vele a két kis manó is, akik a babák takarójával voltak betakarva. Együtt aludtak. Olyan aranyos kép volt, hogy Viktória behívta Dénest, ő is nézze meg, hogy a kislányuk milyen hamar megszerette a két kis barátját. Fejük mellett Nagypapa is bekukkantott.

– Ők már elválaszthatatlanok – dünnyögte magában Nagypapa. – Éreztem én, hogy ez lesz belőle. A szeretet a legerősebb kapocs.

A KÉT KIS MANÓ TÖRTÉNETE

Másnap vasárnapra virradt. Julcsit nagyon izgatták a kis manókkal kapcsolatban előző napon felmerült kérdései, ezért nem is tudott sokáig aludni. Ébredés után átöltözött és rögtön hívta is Tündér Katát.

– Tündér Kata, kérlek, gyere el hozzám, valami nagyon-nagyon fontos dologról szeretnélek megkérdezni téged – hívta Julcsi.

A kis manók nem tudták, hogy mi fog történni, ezért gyorsan elbújtak Julcsi polcán a bábok között.

– Szervusz, Julcsi! Itt is vagyok. Mi olyan nagyon fontos, hogy ilyen korán reggel hívtál?

– Szeretnélek megkérdezni, te mit tudsz arról, hogy miért és hogyan kerültek ide hozzám a kicsi manók?

– Igen, én is hallottam arról, hogy itt vannak nálad.

– Szerinted az ő történetük is benne lehet az Igazmondó mesekönyvben?

– Biztosan benne van, mert a kis manók itt vannak nálad és az Igazmondó mesekönyvben szereplő történetek mindig kapcsolódnak Titokzatos faluhoz, vagy a falu lakóihoz.

– Légy szíves keresd meg azt a mesét, ami róluk szól, hadd tudjam meg a kis manók itt létének a rejtélyét. Már ide is készítettem az asztalra a könyvet.

Tündér Katának nem kellett keresgélnie a mesét, csak legyintett az aranyszínű varázspálcájával és a könyv pont annál az oldalnál nyílt szét, ahol kellett. Tündér Kata először a képre nézett, amelyen az előző jelenet már kezdett elhalványulni, hogy átalakuljon és a jelenlegi valóságot mutassa, de még éppen látható volt, ahogy a két manót egy sötét köpenyes, magas, szikár alkatú, deresedő hajú férfi kiszabadítja egy ketrecből. Miközben ez a kép teljesen eltűnt, fokozatosan megjelent helyette az új kép, ami szerint a manócskák most egy láthatóan gyerekszobában lévő játékokkal teli polcon lapultak egy kosárnyi bábfigura közé bújva. Tündér Kata felemelte a fejét és a polc felé tekintett, de a kis manók próbáltak észrevétlenek maradni. De hát egy tündér előtt semmi sem lehet titok – mosolyodott el magában Tündér Kata.

– Látom, hogy megtaláltad a történetet – mondta vidáman Julcsi. – Kérlek, olvasd el nekem, olyan kíváncsi vagyok rá, hogy miért kerültek ide.

– Rendben van, máris olvasom.

Tündér Kata leült Julcsi mellé az ágya szélére és neki kezdett az olvasásnak.

„Az Ezüst folyó partja közelében Titokzatos falu és a mellette fekvő Bűvös falu közötti erdős részen, gyönyörű, csendes környezetben egy kicsi hegy magasodott az ég felé. A hegy gyomrában néhány barlangból álló barlangrendszer bújik meg. Ez a hegy ad védelmet és rejtekhelyet a környéken élő, elbújni szándékozó manóknak, ezért ezt a hegyet róluk Manóvár hegynek nevezték el.

Manóvár hegytől nem mesze, Bűvös faluban élt egy fiatal, ámde zsarnoki természetű mágus, Zord Zódor. Magas, fekete hajú, fehér bőrű, jó kiállású férfi, aki híres volt arról, hogy az előadásain rendszeresen lenyűgöző hatású, bár néha túlzottan merész bűvészmutatványokkal szórakoztatta el a közönségét. Fellépéseivel nagy ismertségre és gazdagságra tett szert. Fényűző életet élt. Mindent megszerzett magának, amit csak akart. Zódor, Bűvös falunak a Boszorkány hegy előtti erdős részén lakott egy kisebb méretű, erős várban, ahol rendre gyakorolta műsorszámait és egyre fejlesztette, erősítette varázserejét is. Mágikus módszereit saját maga dolgozta ki, ezért egyfajta különc és félelmetes különlegességnek tekintették őt. Tehetsége révén a lehetőségek széles palettáját tartotta a markában, aminek segítségével sem a mutatványainak trükkjei, sem az alkalmazott erők és eljárások nem voltak kifigyelhetők. Ám az ő mágiáit legtöbbször az önzés és a rosszindulat vezérelte, amiben furcsamód örömét lelte.

Zord Zódor titokzatos vára egyúttal mágus központként is működött, mert sokszor tartottak itt fekete mágia találkozókat és szertartásokat is. Beszédes emberek szerint ez a vár a bűvész által fondorlattal megszerzett varázserejű kincsek tárháza is egyben. Sok minden van ott elrejtve, még a tündérektől megszerzett néhány varázstárgy is.

Zódor az egyik fellépése alkalmával valami nagyon egyedi szemfényvesztésre készült. Azt találta ki, hogy nem a mutatványoknál megszokott kis állatot, például nyuszit, vagy galambot fog elvarázsolni, hanem valami egészen más érdekességet használna. Elment hát a Manóvár hegyhez és bekopogott Manóvár kapuján. A vár őrzője, egy nagyobb méretű manó kinyitotta a kémlelő nyílást és kiszólt rajta.

– Ki az és mi járatban van erre felé?

– Bizonyára hallottatok már rólam, én vagyok a legismertebb bűvész a csodálatos Bűvös faluból – mondta fennhangon Zódor. – Mindenki csak a híres fekete mágusnak hív engem. Az egyik világra szóló mutatványomhoz szükségem lenne két apró manó közreműködésére – folytatta mézes mázos hangon. Azért jöttem ide, hogy a ma esti szerepléshez elkérjek tőletek két pici manót, aki szívesen fellépne velem a mutatványomban. A műsor után természetesen visszahoznám őket ide – mondta a bűvész, miközben a bal kezével egyre csak körözött maga előtt és láthatóan nagyon izgatott volt.

Manóvár őrzőjének a fejében meg sem fordult, hogy a bekopogó mágus akár rossz szándékú is lehet, elvégre ki és miért bántana két védtelen kis manót. Megkérdezte hát a barlangban lévő manókat, hogy akad-e valaki, aki jelentkezne közülük a mágussal való esti bűvészmutatványra. Egy darabig csend volt, majd egy vékonyka hang bekiáltott.

– Én jelentkezem a szerepre – szólt Timót, úgysem láttam még bűvészmutatványt közelről.

– Ha Timót, az én legjobb barátom jelentkezik, akkor én is jelentkezem – csatlakozott mellé Titusz is.

– Jól van, akkor hát ők ketten elmehetnek veled, de a műsor után kérjük rögtön visszahozni őket – mondta a vár őrzője a mágusnak. – Ti pedig nagyon vigyázzatok magatokra! – szólt a manókhoz.

Ekkor kinyílt a vár nagy kapuja aljában egy kis ajtó és a két kis manó kilépett rajta. Önként csatlakoztak a bűvészhez, aki felemelte és betette őket egy nyitott tetejű táskába. A manók nem is sejtették, hogy mi várhat rájuk. A bűvész a színfalak mögött egy félre eső helyen letette a táskát és le is zárta, hogy a manók ne tudjanak elmenni. Nehezen telt így az idő, de végre elérkezett az este. A bűvész különböző varázslatai a közönségnek láthatóan tetszettek és azt nagy tapssal fejezték ki. Közben a két kis manó csak ült a táskában és várta, hogy mikor kerül sor az ő szereplésükre és vajon mi lesz az. Akkor a bűvész bejelentette, hogy a következő mutatványában eddig még sosem látott szereplő társai lesznek, két kicsi igazi manó. Timót és Titusz tudták, hogy most csakis róluk lehet szó. A bűvész elmondta a közönségnek, hogy a két apró társát beleteszi majd egy dobozba és el fogja őket varázsolni. Hatásos, nagy mozdulatokkal elő is készített egy fényes dobozt és a színpad közepén egy kis asztalszerű emelvényre helyezte. Ezután a paraván mögé ment a két kis manóért és a kezeiben bevitte őket a nézők elé, majd a magasba emelve mutogatta őket, hogy mindenki jól megnézhesse. A közönség ámuldozott.

– Óóó! – hallatszott mindenfelől és kezdtek ágaskodni a nézők, hogy mindenki jól láthassa az általa még sohasem látott lényeket.

Ekkor a mágus egy határozott mozdulattal beletette őket a fényes dobozba, aminek a fedelét le is zárta nyomban. Majd letakarta a dobozt egy kendővel is, ahogy azt ilyenkor szokás. Azután a varázspálcájával kőrözött háromszor a doboz felett és csendesen elmormolt egy varázsigét, majd kinyitotta a doboz tetejét. A dobozt körbe mutatta a nézők felé és lám, nem voltak benne a manók.

– Ááá! – hallatszott a tetszés moraja a nézőtér felől.

A közönség ismét megtapsolta a mutatványt. Nem is sejtették, hogy merő csalafintaság volt az egész, mert a doboz egyik oldalánál volt egy vékony rekesz is. A bűvész oda tette be a pici manókat és úgy zárta le a doboztetőt, hogy ők onnan már nem tudtak kimászni. Így könnyen eljátszhatta, hogy a manók eltűntek. Viszont senkinek sem jutott eszébe megkérdezni a bűvésztől, hogy az eltűntetéssel a kis manók hová is kerültek. A bűvész trükknek ez a része mindenki által feledésbe merült.

A bűvész másnap újra elment a Manóvárhoz és bekopogott a kapuján.

– Ki van odakint? – kérdezte a kapu őrzője.

– Zord Zódor, a híres bűvész vagyok Bűvös faluból.

Az őrző kinyitotta a kémlelő lyukat és kinézett rajta.

– Meghoztad a két kis manót? – kérdezte.

– Hát az a helyzet, hogy nem tudom őket visszahozni, mert túl jól sikerült a varázslat és úgy elvarázsolódtak, hogy azóta én sem tudom, hogy hol vannak – hazudta a bűvész. – Valószínűleg nagyon erős volt a varázsigém – mondta álszerényen –, de ígérem, hogy ha előkerülnek, rögtön visszahozom őket.

Az őrző nem tudott mit tenni, kénytelen volt elfogadni a magyarázatot, de a lelkére kötötte a mágusnak, hogy mindenképpen kerítse elő a manókat, mert mindenki várja őket vissza. A jóhiszemű őrző még most sem sejtette, hogy a mágus becsapta őt és mindezt csak eljátszotta, mert meg akarta tartani magának a két kis manót. Az előadás után, amikor már mindenki elment, kivette a manókat a kétfalú dobozból. Hazavitte őket a várába és bezárta őket egy madárkalitka formájú ketrecbe. A mágus viszont egy öntelt és dicsekvő ember volt, ezért minden hozzá érkező ismerősének büszkélkedve mutogatta a rabságban tartott kis lényeket, akik nem értették, hogy ez miért történt velük. A bűvész sok hencegése miatt viszont egyre többen szereztek tudomást a manók hollétéről.

Egyszer egy jószándékú ember is meghallotta a rabságban tartott kis manók történetét és mivel tőle sem állt távol a varázslás tudománya, felkereste Zord Zódort a várában. A bűvész nem gyanította, hogy az amúgy szintén mágus látogatója miben mesterkedik, ezért neki is eldicsekedett a szerzeményeivel. Amikor Zord Zódor egy rövid időre magára hagyta a vendégét, ő kiszabadította a manócskákat, elrejtette őket a vastag köpenye belső zsebében és a távozásakor magával vitte őket. Így sikerült kimenteni a manókat a zsarnok bűvész fogságából.

Mivel Zord Zódor az előadásán eljátszotta azt, hogy elvarázsolta őket és Manóvár őrzőjének is azt hazudta, hogy túl jól sikerült a varázslat és nem tudja hol vannak a manók, a bűvész semmit sem tudott tenni a szöktetés után a manók visszaszerzése érdekében. A saját hazugságának áldozata lett.

A jó szándékú mágus pedig visszavitte a két manócskát Manóvárba, az otthonukba. A nagy ijedtség miatt a kis manók egy darabig meghúzták magukat Manóvár rejtekén. Telt, múlt az idő, egyszer csak a kis manók elhatározták, hogy megkeresik jótevőjüket. Nem kellett messze keresgélniük, mert hamarosan rá is bukkantak megmentőjükre Titokzatos faluban. De hogy ne árulják el a kilétét, megelégedtek azzal, hogy csak a közelében lehessenek. Egyik napon megérkeztek Titokzatos faluba, ahol bementek egy kislány szobájának résre nyitott ablakán, hogy ott éljenek az igazi szeretet közelében, mert az mindig meg fogja védeni őket a bajtól. Megtalálták azt, aki igaz jósággal van feléjük és ma is boldogan élnek a kislány tiszta szeretetét kapva.”

– Eddig tartott a történet – mondta kedvesen Tündér Kata. – Mit szólsz hozzá?

– Jaj, szegények, mi minden rossz dolog történt velük! Becsapták, elrabolták, fogságban tartották őket. De jó, hogy az a jószívű mágus kiszabadította őket – Ekkor Julcsinak kattogni kezdtek a gondolatai. Ha ők a kiszabadítójuk közelébe akartak kerülni és nálam jöttek be az ablakon, akkor az a jótevő valahol itt lakik a közelben. De ki lehet az?

Aztán Tündér Kata és Julcsi egy vékonyka hangra lettek figyelmesek.

– Timót, hová lettél? – kérdezte a polcon Titusz.

– Itt vagyok az ágy alatt.

– Az előbb még itt voltál mellettem a polcon, hogy kerültél oda?

– Hát az úgy volt, hogy a mese alatt átmentem az asztalra, mert megláttam rajta egy érdekes csillogó botot. Felvettem, egy kicsit meglóbáltam és rögtön itt találtam magam a földön. Nem tudtam, hogy ez egy bűvös varázspálca és ekkora erő van benne, csak meg akartam nézni közelről. Nem gondoltam, hogy a semmitől is történhet valami – felelte Timót.

Ezen Tündér Kata és Julcsi is jót nevettek.

– Még jó, hogy nem máshová varázsoltad magad – dorgálta Timótot Julcsi. – Most hol keresnélek, ha eltűntél volna? Tündér Kata aranyszínű varázspálcája nem játékszer.

– Olyan érdekesnek tűnt, de legközelebb nem fogok meg ismeretlen dolgokat, mert ki tudja mi rejlik benne – ígérte megszeppenve Timót.

– Igen, ezt jól jegyezd is meg – cirógatta Timót buksiját Julcsi. – Adjuk vissza a pálcát Tündér Katának.

Ezután Julcsi Tündér Katához fordult.

– Köszönöm a mesét. Nagyon elgondolkodtatott. Te biztosan tudod, hogy ki volt a manócskák kiszabadítója.

– Igen, én tudom és ha eljön az ideje, akkor te is meg fogod tudni. Addig kérlek, érd be annyival, hogy valahol errefelé lakik. Viszont te lettél az a szerencsés, akit ők maguk választottak ki, aki otthont adhatsz ennek a két szeretetre vágyó kis lénynek. Légy erre büszke! Szeretetből jól vizsgáztál. Ezután pedig szükség lesz a gondoskodásodra is, de úgy látom, azzal sem lesz probléma – felelte Tündér Kata, majd elköszönt és eltűnt.

Timót és Titusz onnantól kezdve együtt laktak Julcsival. Adogatták neki a ceruzákat, amikor rajzolt, a babaruhákat, ha babát öltöztetett, együtt játszottak az összes játékkal. Vagy ha nem játszottak, akkor csak fésülgették Julcsi haját. Nagyon szerettek radírozni és nagyon jó játék volt a fogkrémet a fogkefére nyomni. Kedvenc szórakozásuk lett a fehér hintaló talpfáján való hintázás is. Timót egy alkalommal felmászott a hintaló egyik fatalpának végére, amitől a hintaló váratlanul megmozdult. Így derült ki számukra, hogy hogyan lehetett hintázni rajta. Titusz felmászott a hintalónak ugyanazon az oldalán a talpfa másik végére és így kellemesen tudtak ringatózni fel és le. Bár azt senki sem látta, hogy a hintalónak ilyenkor mindig mosoly volt az arcán, tetszett neki a két apróság hintázása. Egyik alkalommal Titusz megpróbált a hintaló hátára is felmászni, de az olyan magas volt, hogy nem sikerült neki. Hangosan megszólalt.

– Te Timót! Nincs valami ötleted arra, hogyan tudnánk a hintaló hátára felmászni? Ráülnék, mintha lovagolnék rajta.

– Tartok neked bakot, úgy próbáld meg és utána te felhúzol engem is – Már kulcsolta is össze a két kezét, hogy Titusz rá tudjon lépni.

Hosszasan próbálkoztak, de így sem sikerült felmászni. Ekkor egy váratlan dolog történt. A hintaló felemelte a bal első lábát a talpfáról, és megszólalt.

– Mássz fel a lábamon és onnan a kantár segítségével már fel tudsz jutni a hátamra.

Mindkét manó szeme elkerekedett.

– Te tudsz beszélni? – kérdezte Timót a hintalovat.

– És tudsz mozogni? – kérdezte Titusz.

– Igen és igen – felelte a hintaló. – De ez titok. Kérlek, ne szóljatok róla senkinek se! Jó?

– Még Julcsinak sem szabad?

– Egyelőre neki sem.

– Hát jó, akkor próbáljunk meg felmászni rád.

Titusz bátran elkezdett mászni a hintaló lábán felfelé. Majd amikor elérte a piros kantárt, abba belekapaszkodott és a segítségével tényleg fel tudott kapaszkodni a hintaló hátára. Timót követte a példáját és a hintaló hátán Titusz mögé ült. A hintaló pedig hosszasan, békésen ringatta őket. Jól szórakoztak hármasban. Majd a leszállás is jó játék lett, mert a hintaló farkán csúsztak le, mintha egy csúszda lett volna. A két kis manó egyre otthonosabban érezte magát.

Egyik napon Julcsi a babaházzal akart játszani. Amikor elővette a dobozából, Timót és Titusz elámultak, mert csak ekkor látták meg, hogy ez nekik való házikó lehetne. Minden megvolt benne kicsiben, mint ami Julcsi szobájában nagyban. Volt benne ágy, asztal, székek, játékok. Volt babapárna és babatakaró, így örömmel beköltöztek oda. Sokat voltak ott, amikor Julcsi távol volt. A babaházba pedig Julcsi Apukája beépített egy apró hintát is és készített nekik mérleghintát is, így még több játékuk lett arra az időre, amíg Julcsira várakoztak.

Az egész család befogadta Timótot és Tituszt.

Julcsi örömmel gondolt arra, hogy van, akinek kutyája lett, van, akinek cicája, neki pedig kis manói vannak. Mindenkinek olyan kedvence van, amit ő szeret és ami illik hozzá.

A TÜKÖR – KÉP ÖNMAGADRÓL

Minden lakásban található tükör, általában több is. A tükör, az egy fényes sima lap, ami arra szolgál, hogy az előtte lévő tárgyak vagy személyek képét látni lehessen benne. Az emberek sokszor néznek tükörbe. Megnézik benne magukat azért, hogy lássák az öltözékük, a hajuk rendben van-e és egyébként minden jól áll-e rajtuk.

A tükör láttatni tudja a külsőnket, de a tulajdonságainkat nem tudja megmutatni.

Hegyi Flóra Julcsival, Lilivel, Danival és még sok más falubeli gyerekkel együtt az óvoda nagycsoportjába jár. Ő is hat éves. Világos barna, göndör, fürtös hajú kislány, nagy barna szemekkel. Flórát a nagyszülei a huncut szemei és a csínytevései miatt elnevezték Huncutkának. Ez a név az oviban is sokaknak tetszett, ezért Flórát több ovis barátja szintén Huncutkának hívta.

Flóráék is a Templom utcában laktak, úgy mint a Fenyvesi család, csak Flóráék háza a templomon túl volt, a falu központja felé.

Flóráék otthonában szintén több tükör is van. Egy nagyméretű tükör áll az előszobájukban a falra szerelve. Azt használja a család minden tagja. Az a tükör olyan nagy, hogy Flóra Apukája teljes magasságában látható benne. A fürdőszobájukban van egy közepes méretű tükör, amit szintén mind használnak és van még egy kisebb négyszögletes alakú tükör Flóra szobájában, ami mindig az ő íróasztalán áll kitámasztva. Ezt a tükröt csak Flóra használja. Gyakran nézi meg magát benne, hogy jól mutat-e? Szép-e a ruhája és a haja.

Egyik reggel óvodába indulás előtt Flóra egy pillanatra vidáman belenézett az asztalán álló tükörbe, és elégedetten elmosolyodott. Ekkor váratlanul rendkívül furcsa dolog történt, mert Flóra saját arcképe hirtelen elmosódott és helyette egy kedves, szépséges arcú, aranyszínű ruhában lévő felnőtt női alakot pillantott meg, akinek nagyon hosszú, csillogó fehér haja volt és ami még különösebb volt rajta: kis arany korona is volt a fején. A kislány megijedt, majd kisvártatva összegyűjtötte a bátorságát és óvatosan nézegette a tükörképet. Egy darabig csak nézte a tükörben látott nőt, majd megszólította őt.

– Ki vagy te? És hogyan kerültél az én tükrömbe?

– Én a Tündérek királynője vagyok. Azért látsz engem, mert mindenhol meg tudok jelenni, ahol valami miatt szeretnék. Hozzád most azért jöttem el, hogy elmondjam neked azt, amit a tükörből nem láthatsz meg magadról, de fontos lenne, hogy tudjál róla. És ezt azért teszem, mert ha nem tudod meg, hogy mit csináltál rosszul, akkor azt nem is fogod kijavítani.

– Honnan tudod, hogy én milyen vagyok? – képedt el Flóra.

– Tudod, a tündéreknek van egy nagy, színes fényképes könyve, ami tartalmazza a Varázsországban élő összes gyerek adatait. Ez a mi gyereknyilvántartó csodakönyvünk, a nevezetes Nagy Gyerekkönyv. Ebben a könyvben minden gyerek neve, lakcíme, születési ideje és fényképe szerepel úgy, hogy a fényképek maguktól jelennek meg a könyvben a gyermek megszületését követően. A nyilvántartásunk mindig időszerű, mert a gyerekek arcképei állandóan frissülnek benne és ezért mi mindig az aktuálisan kinéző arcukat láthatjuk. És elárulom neked, hogy a Nagy Gyerekkönyvnek van még más különlegessége is, mivel az egyes képek maguktól állnak be a gyerekek jósága szerinti megfelelő sorrendbe. A sorrend szerint a könyvben legfelül vannak a problémások, vagyis a rosszalkodók és szófogadatlanok és alul pedig a legkiválóbbak. Ez a könyv segít minket tündéreket könnyen eligazodni abban, hogy kik azok a gyerekek, akiknek több segítséget kell adnunk, vagy akikre jobban oda kell figyelnünk, vagy akikre jobban kell vigyáznunk. Sőt, vannak gyerekek akiknek fel kell hívni a figyelmüket arra, hogy nem jó irányban haladnak előre. Én nemrég belenéztem ebbe a csodakönyvbe, annak is a Titokzatos faluban élők fejezetébe és meglepődve láttam Flóra, hogy a te fényképed felülről már a harmadik a képek sorában. Ezért úgy gondoltam, hogy egy kicsit megfigyellek, miért kerültél oda. Mit csinálsz rosszul és mi az, amin változtatnod kéne. Tudod, mindenki képes megváltozni, ha akar és ez a változás nem egy csoda, hanem a valóság része és szükséges kelléke.

– És te kedves Tündér királynő, miből gondolod azt, hogy én egyáltalán ki akarom javítani a rossz tulajdonságaimat? – feleselt Flóra.

– Nagyon remélem, hogy úgy teszel. Önmagadnak is jót tennél vele, mert csak úgy tudod mások szeretetét kivívni és megtartani – felelte kedvesen a Tündér királynő. – És nemcsak a szeretet, de a jó barátság is megszűnhet, ha megbántasz valakit és azt nem hozod helyre. Láttam, hogy nemrégiben az óvodában Lili barátnődet nagyon megbántottad. Félrelökve őt elvetted tőle a biciklit és vígan eltekertél vele, miközben Lili majdnem elsírta magát. Mivel ezt a szüleid nem látták, ezért nem tudtak neked szólni arról, hogy milyen helytelenül viselkedtél, és hogy bocsánatot kell kérned Lilitől. Ezért én úgy tartottam jónak, hogy idejében eljövök hozzád, amíg a tulajdonságaid még tudnak változni és te viszont már elég idős lettél ahhoz, hogy át tudd gondolni a cselekedeteidet és azok súlyát. Tudod Flóra, mi tündérek mindent látunk, ezért mindenkit jól ismerünk. Így megismertem a te jellemző tulajdonságaidat és azt látom, hogy te egy okos, érdeklődő, mozgékony és szenvedélyes alkat vagy tele energiával, viszont türelmetlen és szeszélyes is vagy, mert több figyelemre és elismerésre vágysz. Ezek miatt felülkerekedtek benned bizonyos rossz tulajdonságok. Mostanában több gyerekkel kimondottan durva és goromba voltál. Kiszámíthatatlanná váltál és jelenleg ezek határozzák meg a viselkedésedet. Ha nem változtatsz rajta, akkor ilyen fogsz maradni és az nem lenne jó a későbbiekre nézve sem.

– Jó, majd még átgondolom – mondta Flóra és rántott egyet a vállán.

A következő pillanatban Flóra kiment a szobájából és szüleivel elindultak az óvodába. Az úton Flóra végig hallgatag volt, de mivel újabban sokat duzzogott, fel sem tűnt a szüleinek. Pedig most azért nem társalgott velük, mert a tükrön keresztüli beszélgetés miatt szégyellte magát.

Ezen a napon az oviban viszont ismét történt valami. Ebédnél Flóra szeleburdiskodott és véletlenül kiöntött egy pohár gyümölcslevet, ami éppen Bence ruhájára ömlött. Flóra hangos nevetésbe kezdett, miközben a többiek csak nézték őt és azt várták, hogy mond-e valami kiengesztelőt, de ő nem mondott semmit, csak nevetett. Amikor végre abbahagyta, akkor látta, hogy a többiek értetlenül néznek rá. Ettől pedig kellemetlenül érezte magát és lehajtott fejjel nézett maga elé, mert úgy érezte, mintha a testében belül valami megmozdult volna. Talán a lelkiismerete lehetett?

Este lefekvés előtt Flóra bátortalanul, de ismét a tükörbe nézett. Először a saját szomorú arcát látta, majd ismét megjelent a fehér hajú Tündér királynő kedves, mosolygós arca.

– Látod, látod. Bencétől sem kértél bocsánatot. Hiába mutattam meg neked a viselkedésed tükörképét, hogy tanulj belőle, mégsem tetted meg. Újra megkérlek, hogy gondolkodj el rajta. Ha azt szeretnéd elérni, hogy a barátaid szívesen legyenek veled, akkor a viselkedéseden változtatnod kell, úgy sokkal könnyebben fogsz boldogulni a többiek között. Ezt neked kell megoldanod, más nem teheti meg helyetted. Ne legyél durva és gonoszkodó, hanem légy barátságos és kedves. Úgy mások hozzáállása is megváltozhat feléd és újra barátokra lelhetsz, akik kedvességgel vesznek majd körül.

Flóra kezdte kellemetlenül érezni magát, mert ráérzett arra, hogy mit csinált rosszul és ez megzavarta a nyugalmát. Amikor a Tündér királynő elköszönt tőle és eltűnt a tükörből, lefeküdt és fáradtan mély álomba merült.

A következő napon ismét baj történt az oviban. Flóra véletlenül fellökte a mögötte álló Danit, aki elesett és megütötte magát. Dani miután felkelt, komoly arcot vágott és látszott rajta, hogy haragszik. Flóra tőle sem kért bocsánatot, sőt felállni sem segített neki. A gyerekek ezt látva otthagyták. Flóra tudta, hogy valami tényleg nincs rendben. Elhúzódtak tőle a régi barátai és nem is foglalkoztak vele. Ez rosszul esett neki, sőt meg is sértődött magában, de most végre eljutott oda, hogy elgondolkodott azon, amit a Tündér királynő mondott. Mit is mondott? – próbálta felidézni magában. – Mit kéne tennem, hogy ez ne így legyen?

Este Flóra félve nézett bele újra a tükörbe. Érezte, hogy ismét jönni fog a Tündér királynő. Óvatosan, lassan nézett bele. Először szokás szerint saját magát látta és csakugyan hamar megjelent a fehér hajú Tündér királynő szép, mosolygós arca.

– Kicsikém! – szólította meg kedvesen a Tündér királynő. – Ha kellemetlenül érzed magad, akkor végre felismerted, hogy valamit rosszul csináltál és eljött az idő, hogy rendbe is tedd azt. A rossz cselekedeteid, akár szándékos volt, akár véletlenül történt, másokban rossz érzést keltett. Ha őszintén megbántad a hibáidat, akkor kérjél bocsánatot azoktól, akiket megbántottál! Hidd el, te is jobban fogod érezni magadat tőle és ők is újra szívesen látnak majd maguk között. Csak próbáld ki és megtapasztalod magad is. Mi is azt szeretnénk, hogy te is jól érezd magad, akkor könnyebb lesz barátságossá válnod. A változás a te kezedben van. Megnyitja számodra a lehetőséget a jó irányba, és csak tőled függ, hogy akarsz-e élni a lehetőséggel. Most már nyugodtan elköszönhetek tőled, mert már mindent tudsz, és többé nem lesz szükséges újra tükörképet tartanom neked.

Huncutka gondolataiban megkapaszkodott az intelem és megszületett az elhatározás. Alig bírta kivárni, hogy másnap oviba mehessen. Sorban megkereste Lilit, Bencét és Danit.

– Szeretnék tőletek bocsánatot kérni. Ne haragudjatok rám. Megbántam, amit tettem. Szeretném, ha újra jó barátok lennénk és újra játszanátok velem is.

Mindhárom régi barát megörült, elmúlt a megbántottság rossz érzése és közben Flóra is érezte, hogy valami nehéz rossz érzés elszállt belőle. Megkönnyebbülten, vidáman indultak négyen együtt játszani. Az óvó nénik is nagy örömmel figyelték a kibékülést.

– Kérlek benneteket, hogy mostantól hívjatok inkább a rendes nevemen. Csak Flóra szeretnék lenni. Már nem tetszik a Huncutka név, mert csak a rosszalkodásokra emlékeztet, amit szeretnék elfelejteni.

– Rendben van – felelték a többiek.

Ettől kezdve Flóra már nem félt belenézni a tükörbe. Tudta, hogy csak a saját arcát fogja látni. Jól emlékezetébe véste a Tündér királynő intelmeit. Tudta, hogy ha jól cselekszik és tiszta a lelkiismerete, akkor mindig nyugodt szívvel nézhet a tükörbe, nem kell a Tündér királynőnek eljönnie, hogy megmutassa a rossz viselkedése tükörképét és elmondania a helyes utat. Flóra annyira szégyellte, hogy őt a Tündér királynő figyelmeztette a rossz cselekedetei miatt, hogy nem is beszélt róla senkinek. Ez a találkozás titokban maradt.