Louisa Heaton

Szerelmem az utódom

Maggie Kingsley

Egy régi nyár

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louisa Heaton, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 688. eredeti címe: Saving the Single Dad Doctor

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 689. eredeti címe: A Baby for Eve

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 688–689. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-524-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louisa Heaton

Szerelmem az utódom

1. FEJEZET

– Szóval tényleg elmész?

Dr. Bethan Monroe-nak rá sem kellett néznie a nagymamájára, hogy tudja, csalódott. Hallotta a hangjából. De hát mit tehetett volna?

– Muszáj, nanna.

– Nem, nem muszáj. Hozzá nem. Egy Brodie-hoz!

Bethan hangosan felsóhajtott. Nevetséges ez a harag, amit nagymamája a Brodie család ellen táplál. Miközben valójában csak egy bizonyos Brodie-ra gondol. Szerencsére az a Brodie, akivel Bethannek ma találkozója van, nem Mhairi ősellensége, hanem az unokája.

– Dehogynem! – A konyhaasztalhoz ment, felkapta a kupacnyi fizetési felszólítást, és meglengette őket. – Mert ha nem teszem, elveszíted a házat. A múlt héten már egy napra kikapcsolták a telefont. – A keserűsége elszállt, amint rájött, mennyire kényelmetlenül érzi magát a nagymamája. – Grace már iskolás, visszamehetek dolgozni.

Mennyire hiányzott már neki a munka! A gyógyítás volt a hivatása. Bár élvezte az otthonlétet, míg a lánya kicsi volt, már vágyott vissza a rendelőbe.

– Biztos van másik állás, amire jelentkezhetsz. Glencoe-ban vagy Fort Williamben.

Az lehet, de most már itt éltek Gillochban, és Bethan nem akart mindennap órákat ingázni.

Korábban Cornwallban élt, de ez már a múlté. Három évvel Ashley halála után visszatért a szülőhelyére, és jól érezte itt magát. Újra otthon volt.

– Ez a munka itt a faluban isteni ajándék. Bármikor beugorhatok hozzád, amikor csak akarok.

Mint mindig, most is bűntudatot érzett, amikor arra a pillanatra gondolt, amikor a férje, Ashley meghalt. Hetekig ült az ágya mellett, fogta a kezét, vagy olvasott neki. Egy percig sem hagyta magára – egészen addig, amíg egy nap vészhelyzethez nem hívták. Kisiklott egy vonat, minden segítő kézre szükség volt. És Ashley éppen azokban az órákban halt meg – egyedül. Bethan nehezen tudta ezt megbocsátani magának.

– Minden rendben lesz, nanna.

Mhairi leereszkedett az asztal melletti székre, és a vállára húzta a gyapjúsálat.

– Neked több önbizalmad van, mint nekem. Amin át kellett mennem Angus Brodie miatt…

– Tudom.

– Tönkretette az életemet. Nem akarom végignézni, ahogy egy másik Brodie tönkreteszi a tiédet.

– Lehet, hogy meg sem kapom az állást.

Bár remélte, hogy igen. Nem élhetnek örökké Ashley életbiztosításából.

Bethan megpuszilta a nagyanyja arcát, és leült mellé a konyhaasztalhoz.

– Erős vagyok, elbírok bármelyik Brodie-val, aki megpróbálna bajt okozni nekem.

– Még egy nagyon jóképű Brodie-val is? Angus unokája… Néha szoktam vele találkozni. És látom, hogy néznek rá a fiatal nők. Szinte felfalják a tekintetükkel!

– A jóképű Brodie-kal is elbírok. – Bethan megszorította nagyanyja kezét.

Mhairi elmosolyodott.

– Gondolom, nem tudlak rábeszélni, hogy menj el inkább pásztorlánynak?

Bethan úgy tett, mintha komolyan elgondolkodna a dolgon.

– Nem biztos, hogy nekem való a mezőket járni. És nem lenne pazarlás az én végzettségemmel?

Mhairi felállt, és bekapcsolta a vízforralót. Mélyet sóhajtott, mintha beletörődött volna, hogy ezt a párbajt most elveszíti.

– Hát jó… Gyere, mutasd magad!

Bethan felállt, kisimította tengerészkék nadrágkosztümjét, és meggyőződött róla, hogy krémszínű blúzán nincsenek zsírfoltok.

– Rendben vagyok?

– Bolond lenne, ha nem venne fel.

Bethan az órájára nézett.

– El fogok késni. Megleszel?

– Persze. Már majdnem húsz éve megvagyok egyedül, valahogy csak kibírom a következő órát.

– Rendben. Akkor drukkolj!

– Sok szerencsét, szívem.

Bethan gyorsan megölelte a nagymamáját, felkapta a táskáját, és útnak eredt.

Mondjuk, tényleg egy kicsit fura lenne, ha pont egy Brodie venné fel. Maga is meglepődött, amikor megérkezett a levél, amelyben dr. Cameron Brodie-hoz hívták állásinterjúra. De Mhairi és Angus viszonya már ezeréves história, és neki semmi baja Brodie-ékkal. Nyilvánvaló, hogy a doktor sem neheztel rá, különben aligha hívta volna be.

Hiányzott neki a munka, az, hogy segítsen az embereken. Hiányzott a kihívás is. Az utóbbi években be kellett érnie azzal, hogy Grace lehorzsolt térdét kezelje, az orrát törölgesse, és igyekezzen visszatartani, nehogy a kiütéseit vakargassa, amikor bárányhimlős volt.

És amin előtte Ashley-vel keresztülment…

Egyetlen napot sem bántam meg!

Ő volt a férje, Grace apja. Kapcsolatuk az utolsó évben különösen szorossá vált, s amikor a férfi meghalt, minden értelmetlennek tűnt számára. Teljesen abszurd volt a gondolat, hogy mindennap felkeljen, és nélküle folytassa az életét.

De megtettem. Grace-ért.

Három évvel Ashley halála után úgy döntött, elhagyja Cornwallt, és hazatér Gillochba. A nagymamája, Mhairi szintén egyedül volt, jól tudta, milyen elveszíteni egy férjet – és egy gyereket. A közös gyász összekovácsolta őket.

De most hívta Bethant a jövő, melyben újra volt értelme az életnek.

Miközben felemelt fejjel, szélfútta hajjal Gilloch utcáit rótta, eszébe jutottak Ashley utolsó szavai.

„Nélkülem is folytatni fogod, és egyszer majd újra jól leszel.”

Akkoriban nem hitte, hogy valaha is képes lesz nélküle élni. De az idő minden sebet begyógyít, és egyre gyakrabban tapasztalta, hogy újra vágyik arra az intimitásra, amit a férjével átélt.

Azt viszont megfogadta, hogy szigorúan szétválasztja a munkát és a magánéletet – bármennyire is jóképű ez a Cameron Brodie.

Dr. Cameron Brodie bevette a tablettákat egy pohár vízzel, és várta, hogy elmúljon a fejfájása. Arra ébredt, hogy kínzóan lüktet a koponyája; alig tudta kinyitni a szemét az éles napfényben. Aztán felkelt és felöltözött, hogy szembenézzen a napi feladatokkal. Ha nincs Rosie, a fejére húzta volna a takarót, és visszaalszik.

Ma állásinterjúra várt valakit, aki remélhetőleg hosszú távra elfoglalja a helyét Gillochban. Igaz, nem játszott nyílt kártyákkal, és csak annyit írt a hirdetésbe, hogy egy évre keres valakit.

Bomba ketyegett a fejében. Glióma – operálhatatlan agydaganat. És dr. Bethan Monroe volt az egyetlen jelentkező az állásra.

Odaért a rendelőhöz, és kinyitotta. A legsötétebb napszemüveget viselte. Néha a skóciai napfény olyan vakító tudott lenni reggelente, hogy könnyeket csalt a szemébe. Hamarosan elmúlik a fejfájás, ezt ő is tudta. A tabletták tökéletesen beváltak, és lehetővé tették, hogy elvégezze a feladatait.

Remélhetőleg ezt a Bethant komolyan érdekli az állás. Az önéletrajza impozáns volt, a referenciái elismerésre méltóak. Minden régi kollégája és praxistársa elismerően nyilatkozott róla, és sajnálatát fejezte ki a felmondása miatt. „Személyes okokból” tette, bármit is jelentsen ez.

Cameron leült a karosszékébe, és tekintete az íróasztalán lévő kis fényképre esett, mely a lányát, Rosie-t ábrázolta. A tengerparton ült mosolyogva, mögötte a lemenő nap. Hosszú vörös haja a vállára omlott, füle mögött virág volt.

Nem sok idejük maradt, és a Cameron vele akarta tölteni a hátralévő hónapjait, jól érezni magukat és gyűjteni a közös pillanatokat, hogy Rosie akkor is emlékezzen rá, amikor ő már rég eltávozott. Azt akarta, hogy a lánya tudja, hogy szereti, és szívesen van együtt vele.

Most megcsörrent a telefon.

– Dr. Bethan Monroe van itt – mondta Janet a recepcióról.

Nemsokára halk kopogás hallatszott.

– Szabad!

Janet lépett be elsőnek, csontos arca rózsásan ragyogott.

– Hozhatok egy teát? Vagy kávét?

Cameron már épp intett volna, hogy nem kér, amikor tekintete a magas, nádszálvékony nőre esett, aki Janet után lépett be a szobába. Csinos arcát hosszú, csokoládébarna fürtök keretezték.

Gyönyörű volt: elegáns és tündérszerű. Cameron egy szót sem bírt kinyögni.

A nő láthatóan megijedt, amikor meglátta az ő holtsápadt arcát, de gyorsan visszanyerte a nyugalmát, odalépett hozzá, és kezet nyújtott.

– Üdvözlöm!

– Akkor kérnek teát? – kérdezte Janet egyikről a másikra pillantva.

– Ööö… igen, köszönöm, az jólesne – felelte Cameron, mert kiszáradt a szája.

Bethan Monroe bólintott.

– Köszönöm.

– Mindjárt hozom.

Janet kisietett a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

Cameron nem tudott betelni Bethan szemével. Éppolyan csokoládébarna volt, mint a haja, ha nem még sötétebb. Bársonyos bőre volt, arcán halvány rózsaszínnel, és széles, telt ajka. Egyáltalán nem hasonlított a nagymamájára. Cameron természetesen tudott a Mhairi és a nagyapja közti régi konfliktusról, ami kettejükön kívül már senkit sem érdekelt.

– Cameron vagyok. Örvendek!

– Bethan. Én is örvendek.

A nő elegáns mozdulattal leereszkedett a szemközti székre, aktatáskáját a szék lábának támasztotta.

– Könnyen idetalált?

– Igen. Végül is nincs messze a nagymamám házától.

– Csak nemrég jött vissza a környékre, ugye?

– Néhány hónapja. Cornwallból költöztem ide.

Cameron bólintott. Remek! Nagyon jó.

Bámulod!

Megköszörülte a torkát, és lenézett Bethan pályázati papírjaira. Ez volt az egyetlen akta az asztalán.

– Szóval tehát… háziorvost keresünk az itteni rendelőbe. – Úgy olvasta a pályázatot, mintha először látná. Valahogy le kellett küzdenie a zavarát. – Több évig otthon volt a lányával, és most teljes munkaidős állást keres?

– Pontosan.

– De tisztában van vele, hogy ez a munka sokat követel az embertől? Hosszú munkaidő, késő esti műszakok, ügyelet, beteglátogatások, ilyesmi.

Most el akarom ijeszteni?

– Csak azért mondom, mert ez elég nagy változás lenne ahhoz az élethez képest, amit megszokott – tette hozzá.

– Nem hiszem. Egy anya egész nap ügyeletben van, még éjszaka is, és ott nincsenek szabadnapok – felelte Bethan mosolyogva.

Cameron bólintott, és nem tudta róla levenni a szemét. Micsoda elevenség sugárzik belőle! És milyen elbűvölő!

– Teljesen igaza van. Nekem is van egy ugyanolyan korú kislányom, mint… – gyorsan a papírokra pillantott – …Grace, ugye?

– Igen. Most kezdte az iskolát.

– Rosie is.

Bethan meglepett arcot vágott.

– Ki az osztályfőnöke?

– Mrs. Carlisle.

– Akkor egy osztályba járnak.

– Biztos összebarátkoznak.

Bethan ismét gyönyörű mosollyal ajándékozta meg Cameront.

– Remélem.

– Itt az áll, hogy személyes okokból mondott fel az előző munkahelyén. Tehát nem a munka miatt?

– Nem. Szeretek háziorvos lenni, de a férjem beteg lett, és nekem kellett ápolnom.

– Ó, nagyon sajnálom. Remélem, jobban van.

Bethan egy pillanatra a padlót nézte, s mire újra felemelte a szemét, már nem mosolygott.

– Meghalt. Hasnyálmirigyrák.

– Részvétem – mondta Cameron döbbenten. Nyelt egyet. – Én is elvesztettem a feleségemet, amikor Rosie megszületett. Nem könnyű egyedül nevelni egy gyereket, ugye?

– Magának is részvétem. Nehéz, ha az ember magára van utalva. Ezért jó, ha ott van a család a közelben.

– Ezért költözött vissza Gillochba?

– Igen. Itt születtem, de a szüleim hároméves koromban Cornwallba költöztek. Apám a jobb munka, anyám meg a jobb időjárás miatt. – Bethan nevetett az emléken, és felcsillant a szeme, amikor a szüleiről beszélt. – A férjemet is Cornwallban ismertem meg. Ő is orvos volt. Borzasztóan egyedül éreztem magam, amikor meghalt. A szüleim is meghaltak, és hiányzott a család. A nagymamámmal mindig szoros volt a kapcsolatunk, és azt akartam, hogy Grace igazán megismerje, és ne csak egy hang legyen neki a telefonban, meg néhány fénykép. Ezért költöztem ide.

Cameron eltolta magától a papírokat.

– Mondja el, miért gondolja, hogy maga a megfelelő erre a munkára.

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón. Janet egy tálcával egyensúlyozott befelé, rajta teáskanna, csészék és egy kis tányér keksz.

– Köszönöm, Janet.

Cameron megvárta, amíg Janet távozik, aztán újra Bethanra fordította a figyelmét.

– Pontos vagyok, szorgalmas és elkötelezett. Jól tudok bánni a betegekkel, értek a nyelvükön. És jó érzékem van ahhoz, hogy kitaláljam, mit nem mondanak el.

– És maga szerint mik a gyengeségei?

Bethan feszengve fészkelődött a széken.

– Túl gyorsan ráhangolódom az emberekre, és túlságosan érdekel a sorsuk. És nem mindig tudok teljesen uralkodni az érzéseimen.

Cameron elkomorult. Ez figyelmeztető jel. Nem hiányzik, hogy bárki is őrá hangolódjon. Se barát-, se kolléganőként. Nem akarta, hogy bárkinek is fájjon a halála. Rosie-nak így is épp elég nehéz lesz. Erős emberekre van szüksége, akik támaszt nyújtanak majd a kislányának, nem pedig olyanokra, akik patakszám ontják a könnyeket a gyásztól.

– Ez konkrétan mit jelent? – tette fel a kérdést.

– Azt, hogy néha nehezen tudom tartani a három lépés távolságot, ahogy egy profinak kellene. Főleg olyanokkal, akiket jól ismerek. Érdekel a sorsuk. Együttérzek velük. Amikor rosszul érzik magukat, akkor én is rosszul érzem magam.

Bethan előrehajolt, könyökét az íróasztalra támasztotta.

– Például ha el kell mondanom egy betegnek egy szörnyű diagnózist, akkor teljesen átérzem a fájdalmát, és elsírom magam. Persze nem a jelenlétében – tisztázta sietve. – Ennyire nem vagyok amatőr. De néha túl mélyen érint az ilyesmi.

Aggódva nézett Cameronra, mintha attól félne, hogy túl sokat árult el magáról.

– Bár nem vagyok benne biztos, hogy ez tényleg gyengeség – tette hozzá mosolyogva. – Szerintem az emberek szeretik, ha egy orvos nem kemény és rideg.

Előre szegezte az állát, de nem nézett Cameron szemébe.

Most biztos azt hiszi, elszúrta, gondolta a férfi. Pedig dehogy. Persze nem tudhatja, hogy ő az egyetlen jelentkező, és hogy Cameronnak sürgősen szüksége van rá. Fel kell vennie, fogytán az idő. Majd távol tartja magát tőle, amennyire csak lehet.

– Olyan emberre van szükségem, aki minden területen át tudja venni a feladataimat. Egy időre kilépek, hogy több időt tölthessek a lányommal. De persze először segítenék belerázódni, míg úgy nem érzi, hogy egyedül is boldogul. Ez így megfelelne?

Bethan mosolyogva bólintott.

– Jól hangzik. – Aztán összeráncolta a homlokát. – Végleg kilép?

– Egy évre – hazudta Cameron.

– Ó…

Most vajon a hatodik érzékét használja? Próbál rájönni, hogy ő mit nem mondott el neki? Cameron látta, hogy a nő figyeli, jeleket keresve, hogy egy képzett orvos miért vesz ki csak úgy egy év szabadságot. De tudta, hogy úgysem fog rájönni.

Kívülről nem volt ráírva a halálos ítélete. Sápadt volt, karikás szemű, de a fejfájást, amely most lassan enyhülni kezdett, nem érzékelhette. Csak a családja tudott a betegségéről; mindenki más azt hitte, egy ideig beteg volt, de felépült.

Cameron mindkettőjüknek töltött a teából, majd odanyújtotta Bethannek a csészét és a tejszínt.

– Van még kérdése?

Bethan megkeverte a teát.

– Egy kérdésem lenne. Rögtön az első naptól önállóan dolgoznék? Tudom, hogy segítene beleszokni, de meddig?

– Igen, kezdettől fogva teljesen szabad kezet kapna. És két hét alatt betanítanám.

Annyi idő alatt nem fogunk közel kerülni egymáshoz.

– Szóval két hét…

– Két hétig csak ülök a sarokban, és egy szót sem szólok. Hacsak nincs szüksége a tanácsomra.

Bethan mosolyogva bólintott.

– Ez így megfelel.

– Nagyszerű. Mikor tudna kezdeni?

Bethan még mindig kissé tanácstalanul állt kint a ragyogó reggeli napsütésben.

Megkaptam a munkát!

Dr. Brodie kedvesnek tűnik. Jóképű, magas, széles vállú. Tipikus skót azzal a szép vörös hajával. És a szeme… Átható kékség, alatta árnyakkal. Láthatóan nem alszik jól mostanában. Vagy valami gondja van. Például fél átengedni a pácienseit olyannak, akit nem ismer. De az is lehet, hogy másról van szó.

Szóval hétfőn kezd az új munkahelyén! Cameron tájékoztatta, hogy hétfőn egész nap rendelés van. Keddenként házhoz megy, szerdánként pedig kisebb beavatkozásokat végez, például sebeket lát el, és hasonlók. Aztán csütörtökön és pénteken ismét a szokásos rendelés. Hétvégén és esténként ügyelet, de ezt megosztják a szomszéd falu rendelőjével, így minden második hétvége szabad.

Gilloch tengerparti település a Skót-felföldön, lakóit kemény fából faragták. És most ő lesz az orvosuk.

Mosolyogva indult vissza nannához, hogy elújságolja a jó hírt.

Szüksége van erre az állásra. Akarja ezt az állást! Itt van újra Gillochban, és most megváltozik az élete. Pont, ahogy elképzelte.

2. FEJEZET

– Nálad van a telefonod, ha kellenél?

– Igen.

– A táskád?

– Persze.

– És biztos felhívsz, ha valami baj van?

Bethan nevetett Mhairi fölösleges aggodalmaskodásán.

– Mért lenne baj?

A nagymama a medáljával babrált.

– Nem tudom. Valahogy rossz érzésem van. Egy Brodie-ban nem lehet megbízni, ezek mind rongy emberek.

– Ő nem. Ő más.

Mhairi kétkedve nézett rá.

– Tényleg ezt gondolod?

Bethan mosolyogva vette magához a táskáját.

– De még mennyire! Tényleg nem baj, hogy el kell vinned Grace-t az iskolába, és érte is kell menned?

– Persze hogy nem. – Mhairi nekitámaszkodott a mosogatónak. – Húzod az időt.

– Ideges vagyok.

– Jó munkát fogsz végezni. Csodálatos orvos vagy, szerencsések a gillochiak, hogy itt vagy nekik. – Benyúlt a zsebébe, és egy masnival átkötött dobozkát vett elő. – Ezt szeretném odaadni neked.

– Mi ez?

– Anyádé volt.

Bethan felnyitotta a dobozt, és egy pár gyémánt fülbevalót pillantott meg, vörös bársonyon.

– Ez gyönyörű!

– Apádtól kapta ajándékba, és most a tiéd.

Bethan meg volt hatva. Milyen csodálatos gesztus! Feltette a fülbevalót, és megnézte magát a tükörben. Tökéletes!

– Köszönöm, nanna.

Mhairi elmosolyodott.

– Most pedig nyomás, mutasd meg annak a Brodie-nak!

Bethan kissé furcsán érezte magát, amikor leült a férfi helyére, Cameron pedig ott gubbasztott mellette egy kisebb széken, és elmagyarázta neki a rendelő számítógépes rendszerét. Újra meg újra az asztal fölé hajolt, hogy rámutasson bizonyos dolgokra a monitoron, és fantasztikusan jó illata volt. Bethannek régóta nem vonta el ennyire a figyelmét egy férfi jelenléte, és az sem segített a távolságtartásban, hogy Cameron mindjárt üdvözléskor azt javasolta, tegeződjenek.

– Ha ki akarsz nyomtatni egy betegséggel kapcsolatos információt, kattints a Diagnózis melletti négyzetre, és a program automatikusan hozzáfér az adatbázis bejegyzéseihez. Látod?

– És ha a gyógyszerekkel kapcsolatban kell információ?

– Akkor kattints erre a kérdőjelre a Recept mellett, ott általában megtalálod, amit keresel. Mindent rögzíteni kell, a telefonbeszélgetéseket, kérdéseket, tanácsokat, itt, a Jegyzetek mezőben, függetlenül attól, milyen jelentéktelennek tűnnek. Így gyorsabban észrevesszük az eltéréseket. – Cameron hátradőlt. – Kábé ennyi. Jöhet az első páciens?

Bethan feléje fordult. Egyetlen pillantás azokba a meleg, mélykék szemekbe, és úgy érezte, mintha egy kis hőgömb robbanna a mellkasában.

Atyaég, ebből még baj lesz…

– Jöhet.

– Jó, akkor nyomd meg ezt a gombot itt, ezzel hívod be. A neve ilyenkor megjelenik a váróteremben a monitoron.

Bethan mosolyogva próbálta leplezni az idegességét. Kifújta a levegőt, és megnyomta a gombot.

Mrs. Percy elragadó idős hölgy volt, aki művirágokkal és masnikkal díszítette a kerekes járókeretét. Csoszogva jött be a szobába, és elégedett sóhajjal leereszkedett a látogatói székre. A két orvos láttára elmosolyodott.

– Kettőt egy áráért? Azt hiszem, ez az én szerencsenapom!

Bethan máris megkedvelte.

– Mit tehetek önért, Mrs. Percy? – kérdezte mosolyogva.

Már megnyitotta az asszony aktáját, és megállapította, hogy tökéletes egészségnek örvend, kivéve az enyhe ízületi gyulladást a csípőjében és a térdében. A vérnyomása rendben, a koleszterinszintje alacsony.

– Le akarom futni a félmaratont Edinburgh-ban – mondta Mrs. Percy elszántan bólogatva.

– Komolyan? – csodálkozott Bethan. Valami olyasmire számított, mint „fáj a térdem” vagy „nem tudok aludni éjszaka”; mindenre, csak erre nem.

– Igen. És nem azt mondják mindig, hogy kérdezzük meg az orvosunkat, mielőtt új sportba kezdenénk? Hát itt vagyok. Gondoltam, alaposan megvizsgálnak, nehogy holtan essek össze félúton.

Cameron hangosan felnevetett.

– Mrs. Percy a mi adrenalinfüggőnk itt Gillochban.

Az asszony rákacsintott.

– Hát, ez tartja az embert kondícióban, nem igaz? Mindig megnézem a tévében azokat az egészségügyi műsorokat. Amikor valaki a végét járja, adnak neki egy adag adrenalint. Mondom magamnak: Brenda, neked mindennap szükséged van ebből egy adagra!

Bethan bólintott. Ezzel nem volt semmi baj.

– Rendben, akkor alaposan megvizsgáljuk. Megmérjük a vérnyomását és a pulzusát, rendben?

– Igen, gyermekem. – Mrs. Percy feltűrte a kardigánja ujját, felfedve vézna karját. – De hallja, csak jó választ fogadok ám el! Még mindig virgonc vagyok, és majd még egy felhőkarcolóról is le akarok ereszkedni kötélen, és cápák közt is akarok úszkálni.

– Cápákkal akar úszni?

– Még szép!

A vérnyomása normális volt.

– Maga bátrabb nálam, Mrs. Percy. Én jobb szeretem, ha szilárd talaj van a lábam alatt.

– De hát az nem élet, gyermekem! Egy kis mindennapos ijedség fiatalon tartja, és a keringés is beindul tőle. Ugye tudja, miről beszélek, dr. Brodie? Mi is volt azzal a kis kiruccanásával a betegek világába?

Cameron udvariasan mosolygott.

– A betegségek aljas dögök, ezt mindannyian tudjuk. De jól fel is rázzák az embert.

– A vérnyomása és a pulzusa rendben van, Mrs. Percy. Úgy gondolom, hogy amíg észszerűen edz, és nem viszi túlzásba, addig semmi akadálya, hogy elinduljon a félmaratonon.

– Huh, ez csodás, doktornő! Köszönöm szépen. Ma van az első napja, ugye?

– Igen. És maga az első páciensem.

– Tényleg? És kapok valami jutalmat?

– Csak azt, hogy továbbra is jó egészségnek örvend, Mrs. Percy.

– Igen-igen – bólogatott az idős hölgy. – Ez nem adatik meg mindenkinek, de én élvezni fogom ezt a kiváltságot, amíg lehet. Hogy van, dr. Brodie?

Cameron kissé elpirult, és kerülte Bethan tekintetét.

– Sokkal jobban, köszönöm kérdését.

Mi baja volt vajon? Valószínűleg megfázás vagy valami hasonló. Az influenza megmagyarázná a karikákat a szeme alatt.

Cameron kikísérte Mrs. Percyt.

– Meglátja, egyszer elhozom az aranyérmet – mondta az asszony. – Mindenkinél gyorsabb leszek!

– Már azzal nyer, ha átjut a célvonalon, Mrs. Percy. Ez legyen a cél. Mindegy, mennyi ideig tart.

– De hát pont az a lényeg, doktor. Az idő mindig ellenünk dolgozik.

Bethan becsukta az ajtót, és Cameronra nézett. Ő fesztelenül rámosolygott, Bethan pedig megvonta a vállát. Igen, valószínűleg csak a rettegett férfinátháról van szó. Semmi komoly.

Hány betege fog még pletykálkodni?

Ez most nem sokon múlott Mrs. Percyvel. Gillochban sokan tudták, hogy rákja volt. A részleteket nem ismerték, de egy ilyen kis helyen gyorsan terjed a szóbeszéd.

Cameron mindenkinek azt mondta, hogy legyőzte a rákot. Minek zaklatná fel őket? Nem akarta, hogy szánakozva nézzenek rá. Már azelőtt megírnák a gyászjelentését, mielőtt a föld alá kerülne. Kinek hiányzik ez?

Az apja, Doug persze rosszul fogadta a hírt. De hát ki hallaná szívesen, hogy túl fogja élni a fiát?

– Azt mondják, körülbelül egy évem van hátra – mondta ki Cameron. – Otthagyom a rendelőt. Minél többet együtt akarok lenni veled és Rosie-val.

Cameron teljesen megértette Mrs. Percy életszemléletét: tényleg ki kell élvezni minden pillanatot. De csak akkor jön rá az ember, milyen értékes jószág az idő, amikor kiderül, hogy sokkal kevesebb van belőle, mint hitte.

Bethan most itt ült mellette, és sejtelme sem volt a bánatáról és a titkairól. Finom ujjai a billentyűzetet járták, s az ajkába harapva koncentrált.

Gyönyörű!

És milyen melegszívű, milyen empatikus! Ez már az első betegnél megmutatkozott. Már csak ezért sem fog szólni neki az agydaganatáról. Egész biztosan felkavarná. Ráadásul egyszer már átélt hasonlót a férje mellett – minek terhelné hát a saját sorsával?

Cameron nem akart meghalni. Lénye egy része még mindig tiltakozott a diagnózis ellen, egy másik része viszont legszívesebben bebújt volna az ágyba, remélve, hogy hamar vége lesz az egésznek. Szedett tablettákat a depressziójára, de nem volt biztos benne, hogy használnak.

Utált hazudni, de most úgy érezte, így helyes. Legjobb, ha csendben eltűnik.

Az első reggelén Bethan a vidéki orvosi rendelőkben szokásos betegekkel találkozott. Néhányan egyszerűen csak kíváncsiak voltak, mások állítólagos torokfájással vagy enyhe köhögéssel jöttek be, hogy utána mindenkinek elmondhassák, hogy találkoztak Mhairi unokájával.

Élvezte a munkát. Új embereket ismert meg, akik az idő előrehaladtával egyre fontosabbak lesznek majd a számára.

Cameron őrangyalként vigyázott rá. Megtartotta a szavát, és teljesen szabad kezet adott neki. Csak vészhelyzetben segített, amikor elakadt a számítógépes programmal, vagy amikor nem tudta, hol talál bizonyos eszközöket és felszereléseket.

Dél körül ebédszünetet tartottak.

– Szerintem jól sikerült a délelőtt – jelentette ki Bethan.

– Igen. Szép munkát végeztél – felelte Cameron.

Bethan követte a társalgóba. A rendelőben Janeten kívül egy irodai alkalmazott és két nővér dolgozott, mind itt voltak most.

– És, hogy tetszik, doktornő? – kérdezte Sarah, az egyik nővér.

– Nagyon. Jó érzés újra hasznosnak lenni, tényleg csinálni valamit. Anyának lenni is jó dolog, de pár év gyereknevelés után már úgy éreztem, pépesedik az agyam.

Senki sem szólt semmit. A nők Cameronra, majd egymásra nézett, aztán elfordították a tekintetüket, és hirtelen élénk érdeklődést mutattak a sütemény és a tea iránt.

Valami rosszat mondott arról, ha az ember otthon marad a gyerekkel? Talán azt hiszik, arra céloz, hogy Cameronnak nem tenne jót, ha egy évet a lányával töltene?

– Cornwallból jött, ugye? – váltott témát Sarah.

Bethan bólintott neki, hálásan, amiért megtörte a kínos csendet.

– Igen, de itt születtem Gillochban. Gyerekkoromban költöztünk el.

– És milyen érzés volt hazajönni?

Furcsa, mert nem a szüleihez tért haza: ők még a férje előtt meghaltak. Majdnem összetörte, hogy gyors egymásutánban három halálesetet kellett feldolgoznia. A szülei halála után erősnek kellett maradnia, mert Ashley állapota akkor már rohamosan romlott, szüksége volt rá és az erejére. És persze ott volt Grace is, akinek szintén szüksége volt rá.

Mindennel megbirkózott, mert nem volt más választása. Az elmúlt néhány évben robotpilóta üzemmódban élt, a Grace körüli napi rutinba beleragadva, mert a rutin biztonságérzetet adott neki. Amikor a nagymamája egyre gyakrabban jelentkezett nála, rájött, hogy Mhairi milyen magányos. Elvesztette az egyetlen fiát, már csak Bethan és Grace maradt neki.

Bethan napról napra jobban vágyott családra, s végül néhány hónappal ezelőtt eladta a cornwalli házát, és Gillochba költözött. Nem bánta meg. Öröm volt nézni, ahogy Mhairi és Grace kapcsolata kivirágzik. Csak most döbbent rá, mennyire hiányzott neki valaki, aki szereti. Valaki, aki vigyáz rá.

– Jó újra a családdal lenni. Sosem tudhatja az ember, mennyi ideje van még velük, nem?

– De – mosolygott rá Sarah.

Cameron segített eltakarítani az ebéd maradékát, és visszament a rendelőbe.

Bethan már ott volt, és Cameron elbűvölten nézte. Minden vonzotta benne. A fejfájása sajnos visszatért – valószínűleg azért, mert bosszantotta, milyen irányba terelődnek a gondolatai.

A legjobb, amit tehet, hogy valahogy átvészeli a következő két hetet. Aztán visszavonulhat, hogy élete hátralévő részét Rosie-val töltse. Most már csak erre vágyott. Rosie-ra kell koncentrálnia, nem Bethanre.

– Készen állsz a délutánra? – kérdezte.

– Naná! – mosolygott Bethan.

A következő beteg Caitriona MacDonald volt, születésétől fogva siket, de jól tudott szájról olvasni.

Cameron hátradőlt, és figyelte, ahogy Bethan megvizsgálja. Pontosan úgy, ahogy ő csinálta volna. Alapos és empatikus volt, és Cameron most már tudta, hogy több száz jelentkező közül is őt választotta volna.

Hirtelen heves vágy fogta el, hogy mindent elmondjon neki a betegségéről. Hogy csak úgy kiöntse a lelkét.

Szeretném, hogy úgy nézzen rám, ahogy most Caitrionára.

Igen, csak akkor a pácienst látná benne. És Cameron nem akart gyengének mutatkozni.

Kényelmetlenül fészkelődött a székén. Nem akarta, hogy Bethan gondozza a fokozatosan romló állapotában. Nem akarta, hogy Bethan úgy érezze, megint kudarcot vall – mert az orvosok azért mindig abban reménykednek, hogy sikerül kicselezniük a halált. Neki olyan betegekre kell fordítania az energiáját, akikért még valóban tud tenni valamit.

Bethan középfülgyulladást állapított meg Caitrionánál, felírt neki antibiotikumot, és megígértette vele, hogy három hét múlva visszajön kontrollra.

Cameron megint figyelte, ahogy Bethan az ajkába harapva, összeráncolt szemöldökkel begépeli a jegyzeteit a számítógépbe.

Ez a már szinte ismerős arckifejezés mosolyra fakasztotta, ugyanakkor enyhe fájdalmat keltett benne, amit nem tudott hová tenni. Minél tovább nézte Bethant, annál inkább tudatosult benne, mennyire vonzódik hozzá.

Majdnem felnevetett. Csodálatos az emberi test: a vonzás törvényei mindig működnek, akár beteg valaki, akár egészséges. Míg egy nap meg nem szűnik dobogni a szív.

3. FEJEZET

Cameron kimerülten hajtott haza a kocsijával. Nem gondolta, hogy ilyen fárasztó egész nap egy széken ülni és nem csinálni semmit, csak nézni, ahogy egy másik ember dolgozik.

Elment Rosie-ért az iskolába. Valahányszor meglátta a lányát, vidámabb lett, és ebből új erőt merített.

– Milyen volt a suli?

– Szuper. Az új barátommal, Grace-szel játszottam.

Bethan lányával? Cameron elmosolyodott.

– Az klassz.

Odahaza megvacsoráztatta Rosie-t, és fürdés után kezdődött a nap legjobb része: az olvasás. Vajon hány történetet tud még felolvasni neki? Vajon a végére érnek ennek a vastag könyvnek? Mi van, ha a daganat hamarosan tönkreteszi a látóideget, és ő megvakul? Akkor majd Rosie megpróbál egyedül olvasni?

Egy nap teljesen egyedül lesz.

Cameron majd belehalt a gondolatba, mindennap újra és újra. Hiszen még olyan kicsi! Az anyukáját már elvesztette, és most az apját is el fogja. Milyen igazságtalan az élet…

Végül eljön az a pont, amikor Rosie gyakrabban lesz a nagyapjánál, aztán pedig végleg hozzá költözik – amikor ő már nem lesz az élők sorában. Doug már előkészítette a szobáját. Cameron egykori gyerekszobájának faláról nemrég lekerült a régi, kék tapéta, és Rosie egy krémszínű-narancssárga mintásat választott.

Vajon érti, hogy mi fog történni? Cameron képtelen volt a haláláról beszélni vele. Mennyit foghat fel ebből a gyerek? Ő mindig azt emlegette, hogy majd „el fog menni”. Az apjával igyekeztek minél jobban megkönnyíteni az átállást Rosie számára. Mintha csak kedves újdonság lenne, hogy kap egy saját szobát a nagyapja házában.

A könyvre mutatott, amelyből épp felolvasott.

– Tudod, miért él Harry a nagynénjével és a nagybátyjával?

Rosie bólintott.

– Mert meghaltak a szülei.

– Te szeretnél a nagypapával élni?

Rosie elgondolkodott.

– Igen. Nagypapa mindig kedves.

– És nagyon szeret téged – mondta Cameron.

– Te nem leszel ott?

Cameron nyelt egyet.

– Nem. És nem is tudok visszajönni, de itt mindig láthatsz majd engem. – A kislánya fejére bökött. – És itt. – Most a szívére mutatott.

Rosie ezt hosszan emésztgette, aztán megkérdezte:

– És akkor ki fog nekem felolvasni?

– Hát Doug papa.

– De ő nem tudja utánozni a hangokat!

Cameron homlokon csókolta Rosie-t, és csendesen elmosolyodott. Ha ez a legnagyobb gondja, akkor minden rendben lesz. Ezzel ki tud egyezni. Az összes többi bajjal megbirkózik egyedül. Nem ez a világ rendje? De Rosie még túl kicsi, hogy ilyen terhet cipeljen.

Nem akarta elmondani neki, hogy meg fog halni. Hogy is tehetné?

– Na, gyerünk, még egy fejezet, aztán ideje lefeküdni.

– Oké, apu.

Rosie odabújt hozzá, és addig hallgatta, míg el nem nyomta az álom.

Esett az eső, az utcák tele voltak pocsolyákkal. Bethan leparkolt a rendelő előtt, a végtelen szürke égbolt alatt. Ma volt a beteglátogatások napja.

Vidáman üdvözölte Janetet a recepciónál, és mosolyogva beszaladt a rendelőbe, hogy összeszedje a betegaktákat és minden mást, amire szüksége lesz.

Cameron már ott volt, épp a látogatási listát nézte át. Amikor Bethan belépett a szobába, felnézett, és ő megijedt a látványtól. Milyen sápadt! És a szeme alatt is sötétebbek a karikák, mint tegnap.

Rosszul aludt az éjjel? Vagy még mindig lábadozik az influenzából?

– Jó reggelt, Cam!

– Jó reggelt! – mosolygott a doktor. – Még van időnk egy csésze teára, mielőtt indulnunk kell. Hozhatok neked is?

– Köszönöm, az jó lenne.

Amikor Cameron átnyújtotta neki gőzölgő bögrét, elégedetten sóhajtott. Otthon csak pár kortyot tudott meginni, miközben Grace-t felöltöztette az iskolához.

– Tizenkét helyre kell mennünk – mondta Cameron. – Nem tűnik soknak, de van, aki nagyon szeret beszélgetni, szóval figyelni kell az időre.

– Rendben. Van valami, amit tudnom kell?

Cameron zavartan nézett rá.

– Az egyik beteg a nagyapám, Angus Brodie. Elég nehéz eset tud lenni.

A nagyapja?! A hírhedt Angus Brodie?

– Jól van…

– Általában kicsit… zsémbes.

Cameronnak az arcára volt írva, hogy a „zsémbes” egészen enyhe kifejezés. Nagyon kimerültnek látszott. Ki fog bírni vajon egy hosszú beteglátogatós napot?

– Egyébként jól vagy? Kicsit… megviseltnek tűnsz.

– Igen. – A férfi szigorú arckifejezése világossá tette, hogy nem tűr ellentmondást. – Szuperül.

Nyilvánvalóan olyan ember, aki nem enged meg magának semmilyen gyengeséget.

Jó ember. Erős és vonzó. De az utóbbit Bethan igyekezett nem észrevenni.

Tegnap este beszélgettek róla Mhairival.

– Egész nap nagyon-nagyon kedves volt velem.

– Megteheti, a főnököd.

– De nem úgy, nanna. Tényleg barátságos és segítőkész volt.

– És jó ránézni, mi? Nem kell ám elpirulnod, én is láttam.

– Özvegyember, nanna. És nagyon szereti a lányát. Nem hiszem, hogy nőt keresne.

– Minden férfi keres. Legalábbis addig, amíg rá nem szögezik a koporsó fedelét.

Este az ágyban Bethan arra gondolt, amit Mhairi mondott neki: hogy a gillochi nők szeretik megnézni maguknak Cameron Brodie-t. Miért ne tennék? Ő is azt csinálta. Egész nap lopott pillantásokat vetett felé. Magas és széles vállú, intelligens, és jó apa – ki ne örülne, ha egy ilyen férfi felfigyelne rá?