KRISTA & BECCA RITCHIE

Addicted
for Now

Még a beteged vagyok

A mű eredeti címe: Addicted for Now

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2013. ADDICTED FOR NOW by Krista & Becca Ritchie

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2025

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635802517

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Első rész

„Az emberek úgy emlegetnek, mintha te lennél Jézus, de erről szó sincs. Csak azért teszel csodákat, hogy magadat mentsd a bajból. Ami gyakorlatilag azt jelenti, hogy éppenséggel Jézus ellentéte vagy. Nem igaz?”

Hellion (Julian Keller)

X-Men: Legacy (1. sorozat #212)

Első fejezet

LILY CALLOWAY

A HÓNAP ÖSSZES NAPJA KÖZÜL PONT AZON KELL DUGÓBA kerülnöm, ami a legtöbbet jelenti nekem. Igyekszem, hogy ne kérdezgessem folyton Nolát, a családom sofőrjét, mikor érünk már oda, a házhoz, amelyben Rose-zal most lakunk. Idegesen fészkelődöm a bőrülésen, legjobb, ha inkább írok egy gyors üzenetet a nővéremnek:

Ott van már?

Kérlek, írd azt, hogy nincs, kérlek, írd azt, hogy nem maradtam le a megérkezése pillanatáról. Az volt a tervem, hogy idejében hazaérek, és kiállok a verandára, ott várakozom. Fekete zsalugáteres, fehér verandás házunk New Jersey-ben, Princetonban található, többhektárnyi, buján zöldellő terület közepén, hátul kristálytiszta vizű, kék úszómedence tartozik hozzá. Egyetlen dolog hiányzik az összképből, a fehér deszkakerítés. Úgy készültem, hogy körbevezetem Lót az otthonos nappaliban, a gránittal burkolt konyhában, aztán felmegyünk a lépcsőn a hálószobánkba. Lo nem a két vendégszoba egyikét kapja meg. De még mennyire, hogy nem: életünkben először osztozunk majd a szobán.

És még az is lehet, hogy furán kínos érzés lesz ez a szakadatlan együttlét, egy ágyban aludni, egy fürdőszobát használni úgy, hogy nem csak a konyha lesz a közös helyiség.
Ez százszázalékosan valódivá teszi a kapcsolatunkat, és Lo sem fog esténként bourbonozni vagy whiskey-zni. Képes leszek kimondani, hogy ne csináld ezt! És Lo is megfoghatja majd a csuklómat, hogy megállítson, ne keressem újra meg újra meg újra, kényszeresen a csúcsot és a megkönnyebbülést, míg a végén elájulok.

Az a feladatunk, hogy segítsünk egymásnak.

Az elmúlt három hónapban ezt tervezgettük. És ha nem vagyok ott, hogy üdvözöljem Lót, amikor megérkezik, az azt jelenti, hogy máris sikerült elrontanom egy kicsit a dolgokat. Miután három hónapot fizikailag távol töltöttünk egymástól, abban bíztam, hogy legalább ezt sikerül megoldanom: mégiscsak azt ünnepeljük, hogy hazajött az elvonóról. Majd belebolondultam, annyira szerettem volna megérinteni, és alig vártam, hogy átöleljen, de most még a bűntudat is elönt. Az zakatol a fejemben: Kérlek, késs te is, ahogy én!

Üzenetem érkezik, megnyitom, a gyomrom összerándul.

Most pakol ki.

Az arcom fájdalmas fintorra torzul, és a gyomromból induló görcs felszökik a torkomba. Világosan látom magam előtt, milyen arcot vághatott Lo, amikor kiszállt a kocsiból, arra számítva, hogy a nyakába ugrom, átölelem, és az örömtől zokogni kezdek a nyakában. És nem voltam ott.

Ideges volt?

A körmömet rágva várom a választ, a kisujjamon vérezni kezd a bőr. Az elmúlt kilencven napban nem tudtam felhagyni ezzel a szokással, rettenetesen néz ki a kezem.

Úgy tűnt, elfogadta a helyzetet. Mennyi idő kell még neked?

A nővérem ellenben igencsak maga alatt lehet, hogy kettesben kell lenniük. Sosem voltak túl jóban, mert a nővérem haragudott, amiért mindig inkább Lo társaságát választottam az övé helyett. Most mégis van olyan rendes, hogy odaenged minket a házába.

Kábé tíz perc.

Miután ezt elküldöm, Lónak is üzenetet írok. Rövid habozás után ezt: Bocsánat! Hamarosan ott leszek.

Öt csigalassan vánszorgó perc múlik el válasz nélkül. Annyira sokat fészkelődöm ültömben, hogy Nola megkérdezi, ne álljunk-e meg valahol, ahol használhatom a vécét. Megmondom neki, hogy erre semmi szükség. Amennyire ideges vagyok, a húgyhólyagom valószínűleg úgyis cserben hagyna.

Olyan váratlanul ér, amikor a telefonom megrezdül a kezemben, hogy a szívem majdnem kiugrik a helyéről. Lo üzent:

Mi volt az orvosnál?

Rose-tól tudhatja, merre jártam. Négy hónappal ezelőtt foglaltam időpontot a nőgyógyászomnál, mert a csajnak olyan sűrű a naptára, hogy az hihetetlen. Persze simán lemondhattam volna, ha biztosra vehetem, hogy mostanában sikerül új dátumot megbeszélni, de nem akartam kockáztatni. Amúgy is, azt hittem, idejében visszaérek, ami utólag elég nagy hülyeségnek tűnik, mert Philadelphiában, a Pennsylvaniai Egyetem közelében rendel, távol a Princetontól, ahová most járok. Rengeteg váratlan időveszteséggel járt az ügy, nem gondoltam át igazán.

Nagyjából egy órát váratott, mert nagy volt a csúszás.

Rövid idő múlva újabb üzenet villan fel.

De minden rendben?

Ó, tehát erre volt kíváncsi. Annyira ideges lettem attól, hogy lemaradtam a megérkezéséről, hogy eszembe sem jutott, talán aggódik értem.

Gyorsan visszaírok:

Állítólag jól néz ki a helyzet.

Grimaszolok. Ez elég fura válasz volt, lényegében eldicsekedtem vele, milyen jól néz ki a vaginám.

Hamarosan látjuk egymást.

Kettőnk közül mindig is ő írta a rövidebb üzeneteket, és most elátkozom ezt a szokását. Egyre erősebben rám tör a paranoia, és a mellkasomra nehezedő nyomás sem hagy alább. Megfogom a kilincset, készen rá, hogy bármelyik pillanatban kihajoljak a kocsiból és hányjak egyet, akár menet közben is. Nekem is feltűnt, hogy szokatlanul drámaian reagálok, de mi ketten, a helyzetünkből kifolyólag – egy gyógyuló alkoholista meg egy küszködő szexfüggő – minden vagyunk, csak nem szokványosak.

Kilencven nap eltelt, és hűséges maradtam Lóhoz. Elkezdtem járni egy terapeutához. De a szex még mindig rengeteget tud emelni a hangulatomon, be tudja burkolni, el tudja rejteni a negatív érzéseimet, és betölt egy lelkemben tátongó mély űrt. Megpróbálom megtalálni az egészséges szexet a kényszeres „muszáj mindennap kielégülnöm” típusú helyett. Még mindig kényelmetlenül érint, ha erről kell beszélnem, de legalább nálam is történtek pozitív változások, ahogy Lóval is az elvonón.

Az agyam felizzik, amikor Nola feláll a kocsibehajtónkra. Minden gondolatom átkerül egy másik dimenzióba, mialatt kábán köszönetet mondok a sofőrnek, és kikászálódom.
A háromszintes ház körül lila virágú hortenziabokrok nőnek, a verandán több hintaszék sorakozik egymás mellett, és a szomorúfűz közelében álló fémpóznán az amerikai lobogó leng.

Megpróbálom magamba szívni a környezet békéjét, hátha sikerül alátemetni a nyugtalanságomat, de csak a tüdőm szalad teli tavaszi virágporral, hangosan köhögni kezdek. Miért jár ilyen kellemetlenségekkel az év legszebb évszakja?

Nem kellene itt ácsorognom a ház előtt. Be kellene rontanom, és végre szorosan magamhoz ölelni a pasit, aki éjjel-nappal lefoglalja a gondolataimat. De nem tudom elhessegetni a gondolatot, vajon mennyire fog másnak látszani Lo személyesen. Vajon mennyire lesz kínos ennyi idő után újra találkozni? Továbbra is ugyanúgy passzolunk majd, mint korábban? Ugyanolyan érzés lesz a karja közé bújni? Vagy minden jóvátehetetlenül megváltozott?

Összeszedek annyi bátorságot, hogy felemeljem a lábamat és lépkedni kezdjek. Mire felmászom a verandára vezető lépcsőn, kinyílik az ajtó. Megtorpanok a legfelső lépcsőn, és meredten bámulom, hogyan vágódik neki a szúnyoghálós ajtó a ház falának, és hogyan lép ki rajta Lo sötét farmerban, fekete pólóban, nyakában egy nyílhegymedálos nyaklánccal, amit tőlem kapott a huszonegyedik születésnapjára.

Kinyitom a számat, hogy mondjak valamit, de közben nem tudok megálljt parancsolni a tekintetemnek: minden négyzetcentit bejár a rajta. Hogyan hordja világosbarna haját, a tetején hosszabb, a halántékán rövidebb. Milyen éles az arccsontja, amitől halálosan veszedelmesnek látszik, és egyszerre iszonyú jóképű is. Hogyan simítja végig az ajkát, mintha arra gondolna, hogy mindjárt az enyémet is így érinti meg. Ugyanolyan türelmetlenül fürkész, ahogy én őt, végül félrebillenti a fejét, és ekkor találkozik a tekintetünk.

– Szia! – Lo arcán lélegzetelállító mosoly árad szét. A mellkasa súlyosan emelkedik-süllyed, szinte szinkronban a zihálásom egyenetlen ritmusával.

– Szia! – suttogom. Ez a nagy távolság, ami elválaszt minket egymástól, azonnal eszembe juttatja a napot, amikor elindult az elvonóra. Mintha továbbra is mázsás súlyokat cipelnék a lábam helyett, úgy kellene egy kilencvenfokos lejtőn felmásznom, felemelem az egyiket, és elindulok Lo felé. Segítenie kell, hogy feljussak oda.

Tesz egy lépést, odaér mellém, és a feszültség magasra csap, mintha a gyomromban robbantak volna fel az érzések: hogy mennyire szeretem. Hogy mennyire hiányzott. Három hónapon át kínzott a fájdalom, mert el kellett válnom a legjobb barátomtól, úgy kellett megküzdenem a szexuális kényszereimmel. Nagy szükségem volt rá, hogy halljam tőle, minden rendben lesz.

Nagy szükségem lett volna rá itt, magam mellett, de sohasem tettem volna meg, hogy az én kedvemért kirángatom az elvonóról, mert ez hátrányosan befolyásolhatta volna a felgyógyulását. És minden másnál jobban szeretném, hogy Lo egészséges legyen. És azt, hogy boldogan éljen.

– Visszajöttem – mormolja.

Nagy erőkkel igyekszem visszafogni a könnyeimet, de leküzdhetetlenül áradni kezdenek, elöntik a szememet, és legördülnek az arcomon. Nekem kellett volna kilépnem az ajtón, hogy üdvözöljem, és neki kellene itt állnia a veranda lépcsőjén. Miért vagyunk állandóan ennyire lemaradva?

– Sajnálom! – törölgetem lassan a szememet. – Egy órája itt kellett volna lennem…

Lo megrázza a fejét, és a szemöldökét úgy ráncolja, mintha azt mondaná, emiatt ne aggódj.

Újra tetőtől talpig megnézem magamnak, ezúttal valamivel magabiztosabban bólogatva.

– Jól nézel ki. – Ránézésre nem látszik, teljesen józan-e. De a szeméből nem sugárzik az a régről ismerős elveszettség – az, ami mintha megcsókolná a lelkemet, és azonnal csapdába ejt. Nem tűnik összetörtnek, görnyedtnek vagy kísértetiesnek. Sőt, sokkal izmosabbnak látszik, mint korábban bármikor, a bicepsze formája is gyönyörű. A nemrég folytatott Skype-beszélgetésünk után tudom, hogy az egész teste illik ehhez.

Várok, hátha ő is azt feleli, te is, de ezek után egyszerűen újra végigfut rajtam a tekintete, mellkasa összegörnyed, és az arcát eltorzítja a fájdalom.

Elveszetten pislogok.

– Mi a baj?

Lenézek magamra. Farmernadrág van rajtam, meg egy bő szabású, V nyakú felső, semmi szokatlan. Átfut a fejemen, talán leöntöttem kávéval a ruhámat, de semmit sem látok magamon, amit Lo láthat.

Ahelyett, hogy elárulna bármit az aggodalmáról, közelebb húzódik hozzám. A szeméből sugárzó elkeseredettség megrémít. Mi rosszat tehettem? Hátrahőkölök – nem hittem volna, hogy így reagálok ma. A mozdulattól majdnem lezuhanok a lépcsőn, de Lo karja felém lendül, és elkapja a derekamat, magához húz, így mentve meg attól, hogy hátrabukfencezzek a fűbe.

A teste melege azonnal kelepcébe ejt, megragadom a karját, mert nem akarom elereszteni. Mélyreható tekintettel néz a szemembe, mielőtt a karom… majd a kezem felé fordul. Az egyiket lefejti a bicepszéről, az ujjai végigsimítják az ujjaimat. A tüdőmből kifut a levegő. Feljebb emeli a kezemet, és úgy mozdítja a könyökömet, hogy alaposan megnézhesse az alkaromat.

A mellkasom elszorul, mert már tudom, miért ilyen zavart és szomorú.

– Mi a fene ez, Lil? – kérdezi.

Tegnap végig az alkaromat vakargattam az utolsó terápiás ülés alatt, holnapra valószínűleg var képződik ezeken a csúnya, vörös csíkokon. Még a visszataszító, lerágott körmeimmel is sikerült látványos sérüléseket okoznom a bőrömön.

Lo a körmeimet is megnézi, és látom remegő orrcimpáin, mennyire küzd, hogy magában tartsa az érzéseit.

– Jól vagyok. Csak… csak tegnap elég nyugtalan voltam. Nehezebb volt a terápia is… így, hogy már vártalak haza… – De erről nem akarok most beszélni, csak azt, hogy Lo magához öleljen. Szeretném, hogy ez az újbóli találkozás olyan legyen, mintha egyenesen a Szerelmünk lapjairól lépett volna le! És erre tessék, ez a hülye nyugtalanság, meg a rémes szokásaim tönkretették a tökéletes jelenetet, amit elképzeltem. Elhúzom a kezemet, hogy megsimogassam Lo állát, így kényszerítem, hogy ne rám, meg a problémáimra koncentráljunk. – Tényleg jól vagyok.

Egy kicsit hamisan csengenek a szavak, már csak azért is, mert nem, nem vagyok százszázalékosan jól. Ez az elmúlt három hónap olyan teszt volt, amelyen könnyen elvérezhettem volna. Voltak időszakok, amikor arra gondoltam, inkább feladom, nem harcolok tovább. De végül mégis sikerült. Itt vagyok, megcsináltam.

És itt van Lo is velem.

Csak ez számít.

A karja váratlanul a hátamra kúszik, szorosan magához húz. Az ajkával megérinti a fülem hegyét, amitől azonnal bizsergés indul a gerincemen.

– Kérlek, Lil, ne hazudj nekem – suttogja Lo.

Szinte önkéntelenül nyílik a szám:

– Nem… – De nem tudom folytatni, mert könnyek gyűlnek a szemembe, és a bőrömet égetik, ahogy elindulnak lefelé az arcomon. A kezemet Lo vállára teszem, és megszorítom, mert rám tör a félelem, hogy elhúzódik, és magamra hagy a verandán.

– Bocsánat… – fuldoklom. – Ne hagyj…

Lo hátrál, én még erősebben belecsimpaszkodom, elszántan és rémülten. Ő a biztonsági háló, ami az élethez köt, olyan értékes, hogy nem tudnám sem számokkal, sem szavakkal kifejezni. Sokkal jobban függök tőle, mint egy korombeli lánynak szabad lenne függenie egy fiútól, de nincs mit tenni, mindig is ő volt az életem alapköve. Nélküle elveszett ember vagyok.

– Hé, hé! – Két tenyere közé fogja az arcomat. Meglátom megtört tekintetét, ami visszaránt a valóságba: hogy ő is ugyanúgy átérzi a fájdalmamat, ahogy én az övét. Ez a nagy probléma. Már annyi sérelmet hordozunk magunkban egymás miatt, hogy nehéz nemet mondani, nehéz elkerülni a vétket, amely enyhítheti a napok gyötrelmét. – Itt vagyok… – Lo arcán is elindul lefelé egy néma könnycsepp. – Együtt legyőzzük.

Igen.

– Megcsókolsz? – kérdezem. Nem tudom eldönteni, szabad-e. A terapeutámtól kaptam egy fehér borítékba zárt listát, amely a szexuális korlátozásokat sorolja fel – mit szabad, és mit nem kellene megtennem. Azt javasolta, ne olvassam el, inkább adjam oda Lónak. Mivel nem a teljes cölibátust kell megcéloznom, hanem az intimitást, az ágyban az ő kezébe kell átadnom az irányítást. Ő határozza meg a korlátokat, ő mondja meg, mikor kell megállni.

Tegnap a biztonság kedvéért letétbe helyeztem Rose-nál a borítékot, és megkértem, ő adja át Lónak, ha netán inamba szállna a bátorságom. És tudva, Rose mennyire szívén viseli a sorsomat, biztosra veszem, hogy első dolga az volt, hogy Lo kezébe nyomta, amint belépett az ajtón.

Fogalmam sincs róla, hányszor csókolhatom meg Lót. Hányszor juthatok el a csúcsra, hányszor engedélyezett a szex számomra a hálószobától eltérő helyszínen. Annyira kényszeresen viszonyulok az előjátékhoz és a szexuális érintkezéshez, hogy korlátokat kell állítani, de a feladat legnehezebb része az lesz, hogy nem szabad áthágnom őket.

Lo letörli a könnyeimet a hüvelykujjával, én is megsimogatom az arcát. A válaszát várva az ajkára tapad a tekintetem, amit addig csókolnék, míg fájdalmasan meg nem duzzad. Lejjebb hajol, a homloka az enyémhez közeledik, és hirtelen minden megszűnik a környezetemben, csak azt érzem, hogyan nyomódnak az ujjai a csípőmbe, milyen kemény a teste. Azt akarom, hogy Lo megszüntesse köztünk ezt a távolságot. Azt akarom, hogy töltsön ki teljesen.

Sietve rátapadok az ajkára, és arra számítok, hátha felemel, és a dereka köré igazítja a lábamat, a nyelvével a számba hatol, és háttal nekidönt a spalettának.

De nem engedi át magát a vágyaimnak.

Alig néhány másodperc múlva elhúzódik, megtörve a csókunkat. A szívem kihagy egy ütemet. Lo ritkán mondott még nemet nekem, ha szexről volt szó. Általában átadja magát a sóvárgásomnak, és addig játszik velem, míg nedvesen elomlok, és olyan erős izgalomba jövök, hogy az sem tudom, hol vagyok. Most jövök rá, hogy valóban nagy változások előtt állunk.

– Az én feltételeim szerint… – suttogja rekedtes, mély hangon.

Minden porcikám lüktet a közelségétől.

– Kérlek… – fogom könyörgőre. – Iszonyú régen értem hozzád utoljára. – Nagyon szeretném megsimogatni. Azt akarom, hogy addig döfjön belém újra meg újra, míg sírva fakadok. A képzeletem végtelenítve játszani kezdi előttem a jelenetet, mintha kínozni akarna ezekkel a testi ingerekkel. Mindeközben erős akarok maradni, hogy ne vessem rá úgy magam, mintha Lo csak a maga testi valójában hiányzott volna. Hiszen annyival többet jelent nekem! Lehet, hogy megbántottam, amiért annyira követelőzőn meg akartam csókolni? Lehet, hogy ezt máris rossz jelnek látja?

– Ne haragudj… – kérek bocsánatot újra. – Nem azért vagyok ilyen rámenős, mert szexet akarnék… azaz persze, igen, szeretném, de azért, mert iszonyúan hiányoztál, és szeretlek, és szeretném… – Megrázom a fejemet, olyan idétlenül, elkeseredetten hangzott mindez.

– Lil… – Lo hosszan elhúzza a szót. – Nyugodj meg, oké? – Egy hajfürtöt a fülem mögé igazít. – Szerinted nem tudom, milyen nehéz ez most neked? Szinte előre magam elé tudtam volna képzelni ezt a pillanatot. – A tekintete az ajkamra siklik. – Tudtam, hogy nagyon meg akarsz majd csókolni, és azt, hogy azonnal kőkeményen, szinte durván rád vessem magam. De ez ma nem történik meg.

Szaporán bólogatok. Nem szívesen hallom, amit mond, ennek ellenére igyekszem elfogadni. A könnyeim újra potyogni kezdenek, mert rám tör a rémület, mi történne, ha nem leszek képes leküzdeni a kényszereimet. Eddig azt hittem, azt lesz a legnehezebb elviselni, hogy távol kell lennünk egymástól, de most kezdem szinte lehetetlen feladatnak látni, hogy megtanuljam, hogyan élhetünk egészségesen bensőséges kapcsolatban Lorennel: ő az a férfi, akit a nap minden percében ki akarnék használni. Ha épp nem ezt teszem, akkor is erről fantáziálok. Hogyan hagyhatnék fel vele?

Lo lélegzetvétele felületesebbé válik, mintha a könnyeim láttán az ő gyomra is görcsbe rándulna. Az enyém már öklömnyi. A bűntudattól, szégyentől és az elkeseredettségtől teljesen összetörtem.

Lo ujjai mélyebbre nyomódnak az oldalamba, mintha az érintésével emlékeztetni akarna rá, hogy itt van, velem van.

– Ehelyett az történik, hogy átviszlek ezen az ajtón – suttogja. – Minden pillanatot hosszan elnyújtok, hogy a végén egészen kimerülsz tőle. Amilyen lassan mozgok majd, úgy fogod érezni, mintha az a három hónappal ezelőtti nap tegnap lett volna. A holnap meg olyan lesz, mintha ma lenne, és az egész rohadt univerzumban senki sem tudja majd kimondani a nevedet anélkül, hogy az enyémet is ne mondaná ki vele együtt.

Ekkor csókol meg, sürgetőn és szenvedélyesen, a tüdőm gyakorlatilag működésképtelenné válik. A nyelve gyengéden megkeresi az utat a számba, minden apró mozdulatát kiélvezem. Megdörzsöli a tarkómat, a hajamba markol, meghúzza, és az idegvégződéseim azonnal életre kelnek.

A két keze a fenekemre tapad, és könnyedén felemel. A dereka köré fonom a combomat, szorosan rácsimpaszkodom. Az ígéretéhez híven elindul befelé a házba velem. A karomat beakasztom az övébe, az arcomat erősen nekinyomom a mellkasának, úgy fülelem egyenetlen szívverését. Nagyon közel vagyunk egymáshoz, de még ennél is nagyobb közelségre vágyom. Magam is hallom, hogyan válik a lélegzetvételem egyre kapkodóbbá.

Lo megcsókolja a fejem búbját, és felcipel az emeletre, a szobámba. Vagyis… a közös szobánkba. A tüllbaldachint gondos kezek félrevonták, a paplanhuzat fekete-fehér, a lepedő vörös. Lo lefektet a matracra, felnyúlok, megragadom az ingét, és magamra rántanám, de hátrál egy lépést, és megrázza a fejét.

Lassan, jut eszembe. Hát jó.

A két lábam lelóg az ágy szélén. A két könyökömre támaszkodom, felnézek az előttem magasodó Lóra.

– Lily, jól tudod, a tiéd vagyok – mondja. – Teljesen, szőröstül-bőröstül, és ez mindig így marad. De most rajtad a sor, hogy kimondd.

Felülök, és végigpásztázom a tekintetemmel. Amióta ismerjük egymást, Lo sosem ejtette ki a száján azt, hogy, az enyém vagy. Sohasem sajátított ki úgy, ahogy én őt. Átadta magát nekem. Ebben a percben megértem, hogy eljött a pillanat, és nekem kell Lónak adnom magam.

– Én is a tiéd vagyok – suttogom.

Az állkapcsa megrándul, szinte elmosolyodik.

– Hiszem, ha látom!

Tanácstalanul pislogok rá.

– Akkor miért szavakkal kérted?

Előrehajol, az ajka egészen közel kerül az enyémhez. Megtámaszkodik a két oldalamon, arra kényszerítve, hogy újra hátrább dőljek. Habozom, megcsókoljam-e. Szerintem csak tesztelget.

– Mert imádom hallani.

Az ajkam elnyílik. Csókolj meg!, könyörgök neki hang nélkül.

A tekintete a szememre vándorol, fürkészve néz, elnyújtva a pillanatot. A lábam köze lüktetni kezd, annyira vágyom rá. Magamon akarom érezni a testét, azt, ahogy ringatózik rajtam, azt, ahogy kitölt, és hallani akarom a szájából újra meg újra a nevemet.

Csókolj meg!

– A tiéd vagyok! – tör ki belőlem fuldokolva, elkerekedő szemmel, feszült várakozással.

Ekkor Lo az alsó ajkamra hajol, játékosan beszippantja, és rám ereszkedik. Felfelé billentem a csípőmet, hogy találkozzunk, és Lo nem húzódik el.

Megfogja az inge szélét, keresztülhúzza a fején, és félredobja. Mielőtt megsimogathatnám feszes mellkasát és frissen kipattintott hasizmait, összefűzi az ujjait az enyémekkel. Ezzel egy időben megtámasztja a térdét a matracon, és feljebb húz az ágyra, hogy a fejem a párnára kerüljön.

Velem együtt moccan, a kezemet csapdába ejti a sajátjával, úgy húzza a karomat a fejem fölé. Az ujjaim hangosan koppanva érik el az ágyvéget.

A testünk kissé eltávolodott. Fészkelődve próbálom áthidalni a kettőnk közti űrt, amit annyira utálok ebben a pillanatban, hogy a szívem is hangosan dörömbölve tiltakozik ellene.

– Lo… – Nem tudok többet elviselni ebből. Amikor kidomborodó mellkassal nyomakszom felé, Lo közelebb billenti a fejét, rosszallón néz rám.

Hát jó, nyugton maradok. Megpróbálom átadni az irányítást, mert le kell lassulnom. Lo ajka közelít az enyémhez, de tétovázik, és végig meg is tartja a távolságot, miközben kigombolja a nadrágomat. A kezemet is elengedi, de a másikkal a tenyeremet a nadrágja felé irányítja.

Ó, igen!

Csak másodpercekbe telik, hogy kigomboljam, és lehúzzam a cipzárt, aztán ismerős mozdulattal cibálni kezdem róla a farmert. Amiyen gyorsan csak tudok, kibújok a sajátomból is, közben Lo átemeli a fejemen a felsőmet, így most már csak egy fekete csipkés melltartó és a hozzá illő bugyi van rajtam. Végtére is tudtam, hogy ma jön haza!

Kábultan szemléli a testem íveit, közben nekiáll lehámozni magáról az utolsó ruhadarabot is.

– Engem nézz! – utasít rekedtes hangon.

A szemem a kidudorodó bokszeralsójára tapad.

– Téged nézlek – mormolom. Gyakorlatilag ez a rész is ő.

– A szememet, szépségem, ne a farkamat! – A figyelmeztető hang mélyén mosoly bujkál.

Engedelmesen feljebb emelem a tekintetemet, mialatt kicsusszan a bokszeralsóból. A tekintetéből sugárzó csillogás láttán majdnem elkap az örvény. Nagyot nyelek, és önkéntelenül vetek egy gyors pillantást a farkára. Istenem, mennyire vágyom rá! Kőkemény. Ő is ugyanannyira sóvárog a beteljesülésre, mint én, de neki van önuralma.

Nekem nincs.

Könnyedén kihasználhatná a türelmetlenségemet, ahogy a legtöbb fickó tenné. De ahhoz, hogy segítsen nekem, muszáj kontrollálnia a mohóságomat és megakadályozni, hogy erőt vegyenek rajtam a kényszereim – újra és újra és újra.
Az én függőségem ebből a szempontból más, mint az övé: nem teljesen egyirányú utca. Nekem szükségem van egy másik testre, az övére, ahhoz, hogy az egészségtelen vágyaimat kiéljem.

Ezért egy ponton nemet kell majd mondania nekem.
De nem szeretném, hogy ez túl gyorsan bekövetkezzen.

Újra előrehajol, a szája elindul a bőrömön, a nyakamtól a köldököm felé, incselkedve szívogat, itt-ott gyengéden harapdálva izgat. A hátába kapaszkodom, és elfojtok egy hangos nyögést.

Megcsókolja a csípőcsontomat, és gyengéden lehúzza a bugyimat. A hűs levegő csiklandozza a legérzékenyebb részeimet. Arra számítok, hogy Lo megmelenget az ajkával, ehelyett elhúzódik, kikapcsolja a melltartómat, és kínzó lassúsággal lecsúsztatja a két pántot a vállamról. A könnyű érintés egyszerre ingerlő, és egyúttal próbára teszi a józan eszemet. Lo nyelve végigfut a két mellem között, aztán újra lecsap a számra. És ekkor végre ismét rám fonódik a két karja, feljebb emel, szorosan magához ölel, a mellem szorosan az izmaihoz simul, a végtagjaink úgyszólván összefonódnak.
A lábammal átkulcsolom a derekát, nagyon szeretnék egyetlen mozdulattal a farkára ereszkedni. De nem enged el, a két karjával szorosan átfogva megtart az ölében.

– Ülj a sarkadra! – mondja váratlanul.

– De…

Könnyed puszit ad a számra, és elhúzódik, amikor felé nyújtom az ajkamat szenvedélyesebb csókra várva.

– Térdelj fel, Lil! Vagy segítsek?

Ez máris jobban hangzik. Lo észreveszi, hogyan csillan fel a szemem, megfogja a jobb lábfejemet, és úgy hajlítja a térdemet, hogy a sarkam a fenekem alá kerüljön. Miközben felemeli a balt is, megcirógatja a combomat, és az ujjai végigfutnak a fenekem mélyedésén is. Te jó ég…

Na jó, rendben, tehát felültem, úgy, ahogy kérte, és minden erőmmel azon vagyok, hogy ne élvezzek el, mielőtt Lo belém hatol. Mi van, ha a terapeutám például azt írta elő, hogy naponta csak egyszer szabad a csúcsra jutnom? Ez már önmagában is valóságos kínszenvedésnek hangzik, mialatt nagyon remélem, hogy igazán lefekhetek Lóval ma. Nem szeretném azzal tönkretenni az esélyeimet, hogy túlságosan bevadulok az előjáték alatt.

Továbbra is kihúzott háttal ülök, és Lo nem húzódott el.
A szíve mintha egyenesen a mellkasomon dübörögne. Felemeli a kezét, a tenyerébe fogja az arcomat.

– Lélegezz! – villan rám a szeme. – El ne felejts lélegezni, Lil!

Kimérten, komótosan fektet le a takaróra, belém hatol, és egészen lassan siklik tovább. Ebben a pózban olyan mélyre jut, hogy felkiáltok, és megragadom a vállát, hogy megtámaszkodjam.

A homloka majdnem az enyém mellé kerül, aztán feljebb emeli az állát, szenvedélyesen lecsap a számra, úgy csókol, ahogy a legjobban szeretem, és kínzó lassúsággal ringatózni kezd odabent. Minden mozdulatunk mintha a súlyos lélegzetvételünket utánozná. Elnyíló ajkammal végigsimítom a száját, mialatt még mélyebbre hatol belém. Felnyüszítek,
a lábujjaim behajlanak, a fejem mintha máris ellebegett volna, lekapcsolódva a testemről.

Erős ujjai a mellemet masszírozzák, de a tekintetét egy pillanatra sem veszi le a szememről, amiből, hiába próbálom visszafogni, forró könny ömlik. A pillanat heve és az erős érzelmek olyan felfokozott állapotba kergettek, hogy úgy érzem, amikor belélegzek, Lo úgy fújja ki a levegőt, mintha csak ezzel tarthatna életben. Beleolvadok a lassú mozdulataiba, abba, ahogy eltűnik bennem, és a tempóba, ami magasra felcsapó lángokat gerjeszt bennem.

– Ne hagyd abba! – kiáltom. – Lo… – Megremegek, a karja újra körém fonódik, szorosan, erősen átölel.

Egy kicsit fokozza a tempót, lassan elérünk a hegy tetejére. A fejemben megjelenik a képsor, ahogy együtt kaptatunk felfelé.

Egyre fokozódik az iram, és egy különösen mély lökés után Lo egy ideig nem moccan, kitart. Előredőlök, és könnyek közt a hátába mélyesztem az ujjaimat. Lüktet a testem, a szívem kalapál – most vagyok igazán az övé.

Miután az ágyra hanyatlom, ahhoz is túlságosan elcsigázottnak érzem magam, hogy valamelyik végtagomat felemeljem. Lo gondoskodik rólam, még a lábamat is kiegyenesíti a legutóbbi pozíció után. A két tenyerét a térdemen nyugtatja, és újra előrehajol, hogy megcsókoljon. Érzem a száján az izzadságunk sós ízét, és amikor végre sikerül felemelnem
a kezemet, a tarkóján beletúrok a hajába. Érzelmes szeretkezésünk után egy pillanat alatt megújult izgalom költözik a mély fáradtságom helyébe. De Lo az enyémbe fűzött ujjakkal megállít.

– Nem lehet? – nézek rá tanácstalanul. Csak egyszer?

Megrázza a fejét, és ad egy csókot a homlokomra.

– Szeretlek – suttogja, a lélegzete a fülemet csiklandozza.

– Én is szeretlek – felelem. De szeretném a derekára fonni a lábamat, nem hagyva más választást neki, mint hogy újra merev legyen, és megint nekivágjunk együtt az emelkedőnek. Lo alaposan megnéz magának, lehetetlen, hogy ne látná rajtam, mennyire készen állok a második menetre.

– Most nem – közli összehúzott szemmel.

Az ajkamba harapok.

– Elmondod, mit olvastál a borítékban? – Vajon milyen szigorításokat javasolt a terapeutám? Majd szétvet a kíváncsiság.

– Nem – feleli Lo. – Csak még jobban akarod, amiről tudod, hogy tilos.

Pislogok.

– Kezdesz túl okos lenni.

– Ha rólad van szó, ez határozottan így van – vigyorog, és könnyed csókot nyom az arcomra, közvetlenül a szám mellett. Imádom, amikor ezt csinálja. – Csak hogy tudd – suttogja –, a világon semmit sem szeretnék jobban, mint ezt, veled újra. Ha lehetne, egy nap milliószor akarnám.

– Ezt pontosan tudom – mormolom.

Kisimít egy nedves hajfürtöt az arcomból.

– Nagyon örülök, hogy itt vagy – fújom ki egy nagy levegővétel után. Lo újra itt van velem. Most semmi más nem számít. Sem az, hogy lesz-e második menet, sem az, hogy lesz-e harmadik. Csak az, hogy itt van, úton az egészséges élet felé, és szeret engem. Semmi másra nem kellene sóvárognom.

Alig várom, hogy eljussak oda, ahol semmi másra nem vágyom ezeken kívül. Remélem, elérhetem.

Lo teste ellazul mellettem. A fejemet a mellkasának támasztom, és a szívverését hallgatom, miközben a hajamat simogatja. Nagyon jó így most.

Már majdnem elszundítok, amikor jelez valamelyikünk telefonja. Azonnal kipattan a szemem.

– Ez melyikünké?

Lo az éjjeliszekrény felé nyúl.

– Az enyém. – Megfogja a telefont, a válla fölött nyújtogatom a nyakamat, hogy lássam az üzenetet.

Tudom a barátnőd titkát.

Azonnal felülök, elönt a jeges rémület. Rosszul olvastam volna? Kikapom Lo kezéből a telefont, de nyomban visszaveszi tőlem.

– Lil, nyugi! – Megpróbálja eltakarni a kezével a kijelzőt, miközben válaszol.

– Ki az? – Hiszen annyira óvatos voltam. Soha senkinek nem árultam el, hogy szexfüggő vagyok, csak Lónak, meg nemrégiben Rose-nak, Connornak és Ryke-nak. Hogyan juthatott a tudomására a titkom bárki másnak?

Rágni kezdem a körmömet. Lo megfogja a kezemet, mialatt a másik kezével ír. A szeme rám rebben, és helytelenítve összeszűkül.

Amikor újra pittyen a készülék, gyakorlatilag rácsimpaszkodom Lóra, hogy ne tudja elrejteni előlem az üzenetet. Gyorsan elolvasom.

Ki a franc vagy te?

Valaki, akit utálsz.

Hát, ez nemigen segít leszűkíteni a kört. Lo nagyon sok ellenséget szerzett a középiskolában és az egyetemen, mert mindenkivel szembeszállt, akik azt hitték, addig gúnyolhatják, míg meg nem alázkodik előttük, és később bosszút állt rajtuk.

Lo megpróbál félresöpörni, de fél karommal olyan szorosan átölelem a nyakát, hogy majd megfojtom, ezért végül hagyja. Még mindig meztelenek vagyunk, de a rémülettől alig tűnik fel.

Hagyj békén!

– Ennyit válaszoltál neki? – kérdezem elkerekedő szemmel. – Ezzel csak még jobban feltüzeled.

– Ha nem tetszik, amiket írok a magánüzeneteimben, nem muszáj olvasnod őket, és nem kell koalát megszégyenítő módon rám csimpaszkodnod.

Jogos.

És mondjak le arról a nagy léről, amit a pletykalapok fizetnének, ha kiteregetem, hogy a nagyszerű Lily Calloway szexfüggő? Soha!

Pislogok. Újra elolvasom. Leesik az állam. Ne!

– Lil, figyelj rám! – Lo becsukja a telefonját. – Minden oké. Nem történik meg, amit ír. Nézz rám! – Két kezébe fogja az arcomat kényszerít, hogy a szemébe nézzek. – Nem fogja megtenni. Gondoskodom róla, hogy ne tegye. Megbízok valakit, aki megkeresi ezt a kis seggfejet, és annyit fizetek neki, hogy lemond a lapokról.

Elfelejtett valamit.

– De nincs pénzed! – ellenkezem. Az apja megvonta tőle a járadékot, mert Lót kirúgták az egyetemről. Mióta elvonóra ment, nem beszéltek egymással. Ő szegény, és senki sem segíti anyagilag, az én pénzemet pedig a családom kezeli – ők szintén nem tudnak a függőségemről. És azt szeretném, hogy ez így is maradjon. Örökre.

Elkomorodik, ahogy eszébe jut.

– Akkor kitalálok valami mást.

Gondolni sem tudok rá, milyen szégyent hoznék a családom fejére, ha kitudódna a problémám. Iszonyúan megbántanám őket, és óriásit csalódnának bennem. Egy szexfüggő nő? Kurva. Egy férfi? Hős. Teljesen besározná az apám cégének hírnevét, ha ez kitudódna a lányáról. Na igen, a saját társadalmi körünkön kívül nem olyan sokan ismerik a nevemet vagy azt, egyáltalán ki vagyok, de ha belegondolunk, miért ne kerülhetne a pletykalapok címoldalára? Lily Calloway:
A Fizzle tulajdonosának lánya szexfüggő ribanc.

Ez épp elég pikáns ahhoz, hogy a cikkírók fantáziája beinduljon.

– Lo… – A nap folyamán sokadjára sírom el újra magam. – Félek.

Szorosan magához ölel.

– Lil, hidd el, minden rendben lesz. Itt leszek melletted, nem megyek sehová.

Ízlelgetem a szavait. Tudom, hogy még sokszor lejátszom majd a fejemben, kapaszkodónak. Remélem, elegendő lesz, hogy Lo mellettem áll.

Második fejezet

LOREN HALE

MEGMARKOLOM EGY OLCSÓ VODKÁSÜVEG NYAKÁT. KÉPTELEN vagyok tisztán gondolkodni. Az érzelmeim sötétek, vele a szívem is. Nem futok, de hosszú léptekkel haladok, a mozdulataimból süt a szánalmas, megzabolázhatatlan gyűlölet. Végigmegyek a meredek kocsibehajtón, szorongatom az italt, és a milliódolláros épület gúnyosan néz az arcomba.

Ott az ajtó. Csak a fekete felület közepén ékeskedő bronzkopogtatót látom.

Odaérve az öklömmel kezdem döngetni. Senki sem nyitja ki. Még lépéseket sem hallok bentről.

– Nyissátok ki! – ordítom, és újra meg újra dörömbölök. A kurva életbe!

Aztán meglendítem a palackot. Az üveg tartalma szanaszét fröccsen, és az alkohol lefolyik a kopogtatóról, sávokban indul lefelé a fekete fáról, és benne tocsogok.

– Bassza meg, Lo! – hallom a hátam mögül Ryke átkozódását. – Erre tényleg szükség volt?

Ekkor rántják fel az ajtót belülről.

– Igen, szükség volt!

Megmondtam Ryke-nak, hogy várjon a kocsiban, és azt is közöltem vele előre, hogy Aaron Wellsről jól tudom, csak akkor fog előmerészkedni a szülei odújából, mint egy patkány (a személyiségéhez tökéletesen illőn), ha a holmija veszélybe kerül. Rendes voltam, mert az ajtóval kezdtem.
A következő lépés a BMW-je lett volna – egy üvegszilánkkal kidekoráltam volna a motorháztetőt. De eszerint nem kell odáig elmennem.

Azon persze egyáltalán nem lepődtem meg, hogy Ryke leparkolt a járda mellett, és azonnal kipattant a kocsiból, hogy kövessen felfelé. Nem száll le rólam. Imádja ezt – körülöttem sertepertél, és árgus szemmel lesi, nem fordulok-e át önpusztítóba. Ez általában Lily feladata, és ha tehetném, mindig inkább őt választanám erre a feladatra. De ma nem.

Most, hogy a régi középsulis ismerősöm, egy patkány meg egy pöcs szerelemgyereke, itt áll két méterre tőlem, nem Lily lenne a megfelelő kíséret.

Jól emlékszem erre a piszkosszőke hajra (ami gyakorlatilag barna), a kék szemre, hogy az önelégült vigyorról ne is beszéljünk, amit a Dalton Akadémián sajátított el. Azonnal ez a görény ugrott be, amikor megkaptam azokat az üzeneteket. Oké, amit annak idején bosszúból tettem ellene, jó nagy szemétség volt, elismerem, de az ellenségeskedést sosem lett volna szabad Lilyre is kiterjesztenie. És most sem teheti meg, hogy Lilyt gyötri!

Aaron tekintete felméri az összetört üveget.

– Miért nem vagyok meglepve? És a bűz is rád vall, Hale.

Ryke máris tenne egy lépést előre, de megfogom a karját, hogy megállítsam. Nem agyabugyáljuk el Wellst, bármennyire szeretném is. Ez nem az a típusú harc.

– Már veled is találkoztam valahol – fordul Ryke felé Aaron, és alaposan szemügyre veszi sötét hajától kezdve kidolgozott izmaiig, amiben most nagyon hasonlítunk. – Hol is történt? – kérdezi színlelt tanácstalansággal.

– Pofán kellett volna, hogy verjelek – vicsorog rá Ryke –, akkor nem felejtetted volna el, hol volt.

Amikor tudomást szereztem róla, mi történt azon a vacsorán, miközben az elvonón voltam, én is pontosan így gondoltam: bárcsak Ryke megtette volna!

Lily anyja jó ötletnek találta, hogy Aaront hívja el kísérőnek a lánya mellé azon a vállalati bulin, amin ez a mocsok végig Lilyt fenyegette azzal, hogy megdugja, csak hogy velem kiszúrjon. (Ennyire utál. Nincs rá más magyarázat.) Amikor hallottam erről a húzásáról, épp elvonón voltam, ahol a világon semmit sem tehettem. De most már itt vagyok, amikor a második szintre lépett, miután értesült Lily problémájáról, és pénzt követel – készen állok arra, hogy ugyanúgy megkínozzam, ahogy ő kínozta a barátnőmet.

– Ó, igen – vágja rá Aaron azonnal –, megvan. Én voltam Lily partnere azon a Fizzle-bulin, te meg odatoltad a képed, hogy eljátszhasd a Grál-lovagot, mialatt Hale a rehabon sínylődött. – Nyomatékosításul felém bök a fejével, én pedig magamban átkozódom a gondolattól, hogy Ryke három hónapon át kitartott Lily mellett. Miközben én nem.

Na de pontosan ez az oka, jól tudom, amiért Aaron üzengetni kezdett. Ő maga is világosan megmondta, hogy tervei szerint engem akar megcélozni azzal, hogy lefekszik a barátnőmmel, és felszínre hozza a régi ellenségeskedésünket.

Ez kettőnk játszmája.

– Rém hálás vagyok, hogy elkísérted Lilyt – felelem Aaronnak. – Fájdalmas élmény lehetett végig a pofádat bámulnia, de szerintem mindnyájan tudjuk, hogy nem azért mentél el, hogy neki jó legyen. – A saját szavaim kétértelműsége engem is nagyon rosszul érint. Nem szívesen gondolok arra, hogy bármelyik másik fickó azon ügyködik, hogy Lilynek örömöt szerezzen. Azelőtt sem lelkesedtem az elképzelésért, hogy valódi pár lettünk, azóta meg végképp rühellem.

A szívem rohadt gyors ütemre kapcsol. Teszek egy lépést Seggarc Wells felé, talpam alatt fülsértően csikorog a törött üveg.

Megdermed. Kíváncsi vagyok, van-e annyira tökös, hogy megpróbáljon ellökni.

Nem moccan. Úgy döntök, kockáztatok, benyomakodom a házba az ajtókeret és Aaron mozdulatlan teste mellett. Közben az enyémbe mélyeszti a tekintetét, de mit sem törődve vele, belépek.

– Hűha, ez a hely mit sem változott! – jegyzem meg.
A magas, boltozatos mennyezetre nézek, aztán le, a márványpadlóra. Ryke követ, Aaron becsukja mögöttünk az ajtót, gyakorlatilag vicsorogva. A pinceajtó a konyha mellett nyílik, rámutatok.

– Kipattintsunk egy-két palack bort?

Aaron gyilkos tekintetet villant rám.

– Hát jó, akkor ne.

Ryke hátramarad, de biztos vagyok benne, ha Aaron felemelné a kezét, máris mellettem teremne. Jó érzés, ha az embert így támogatják. Korábban sosem volt részem ilyesmiben. Gyerekkorom óta azt tanultam, egyedül kell felvennem a harcot számtalan ellenségemmel, és vagy megvernek, vagy megtalálom a menekülőutat. Lilyt, aki elméletben mindig mellettem állt, sosem hagytam, hogy belekeveredjen ilyesfajta villongásba, csak akkor történt hasonló, ha az Aaronhoz hasonló seggfejek fondorlatosan belerángatták egy-egy ügybe, mert köztudott volt, hogy ő a legjobb barátom.

Azért baszakodtak vele, hogy engem elérjenek rajta keresztül.

Ez most nem történhet meg.

Aaron összehúzott szemmel figyel.

– Ki van itt rajtad kívül? – kérdezem.

– Senki – feleli üres arccal.

Nem hiszek neki.

– A szüleid Barbadoson töltik a hétvégét. – Ez az információ Connor Cobaltnak és remek hackerképességeinek köszönhető.

Aaron torkát száraz nevetés hagyja el.

– Ezt az apád nyomozta ki neked?

Ó, igen, nem csak Ryke rémítette el Aaront azon a Fizzle-bulin! Lily elmesélte, hogyan próbálta egész este lerázni magáról ezt a piócát, de végül váratlanul apám sietett a megmentésére. Apámnak nagy tehetsége van hozzá, hogy bárkiben bénító félelmet keltsen. Állítólag Aaron is eliszkolt a buliról utána. Azóta egy hangot sem lehetett hallani felőle.

– Nem, abban nem segített, hogy kinyomozzuk, ki van még itt rajtad kívül a házban, de felhívhatnám, hogy megköszönjem, amiért alaposan földbe döngölt a szavaival.

– Mekkora beteg állat vagy te! – jegyzi meg Aaron. – Tudtad?

És ez még csak a kezdet.

– Julie! – bődülök el. – Julie, bújj elő!

Ryke megrezzen mögöttem. Ő már látott ilyennek. Korábban előfordult, hogy őt is ugyanígy megtámadtam. Még most is elő-előfordul. Nem is ritkán. De ez más. Most olyan mély gyűlölet vezérel, hogy levegőt is alig kapok.

Aaron tétova pillantást vet a dupla lépcsősor fölötti erkély irányába. Az impozáns megoldás miatt tartottak bálokat a házukban.

– JULIE! – üvöltöm.

Aaron tesz egy lépést felém, a kezét úgy emeli fel, mint aki jelzi, békével érkezett.

– Rendben, figyelj, tudom, azt mondtam apádnak, hogy Lilyvel járunk. De megállapodtunk, és ahhoz tartom magam. Semmi szemétséget nem csináltam az óta a buli óta.

– JULIE!

Odafent hangos csapódással kinyílik egy ajtó.

Aaron gyorsabban kezd beszélni.

– Dühös voltam aznap este. Jelentkeztem egy állásra, de elutasítottak. Még az interjúig sem jutottam el miattad.

– Engem hibáztatsz? – nézek rá mogorván. Nem tehet mást. Apám segítségével kapcsolatba léptem az álmai egyetemével, és a dékán tüzetesebben is megnézte az anyagait.
A következő, amit erről tudok, hogy abba az iskolába kezdett járni, amit korábban csak biztonság kedvéért jelölt meg, és azon az egyetemen, amelyről azt hitte, biztos a helye, még várólistára sem került. Elértük, hogy más irányt vegyen az egész élete, mint tervezte.

– Nem tudok versengeni a borostyán ligás iskolákban végzett álláskeresőkkel. Kénytelen vagyok az apámnak dolgozni.

Lépések hallatszanak a felső szint felől.

– Kérlek, ne csináld! – vicsorog Aaron, de a szeméből esdeklés sugárzik. – Csak kicsit megijesztettem Lilyt. Igazából nem akartam kényszeríteni semmire. Hidd el! – Hála istennek, sosem feküdtek le egymással. Fogalmam sincs, hogy reagálnék, ha Lily valamelyik régi alkalmi partnerével futottam volna össze.

– Mindig ezt csinálod, igaz? – Költői a kérdés, azonnal válaszolok rá. – Megrémíted Lilyt. Hát, Aaron, akkor te is csatlakozhatsz a rémüldözők klubjához. Készülj, mert mindjárt nagyon meg fogsz ijedni!

Mintha végszóra tenné, egy lány jelenik meg a fenti erkélyen, és a korlátba kapaszkodva kijjebb hajol. Ugyanolyan piszkosszőke haja van, mint az előttem tátogó Aaronnak.

– Loren Hale – állapítja meg a lány.

– Julie, húzz vissza a szobádba! – utasítja Aaron rémült hangon.

– Négyévesnek nézel? – csattan fel Julie. A száját sötétvörös rúzzsal festette ki, a szeme körül tonnányi fekete szemhéjtus. Aaron és Julie kétpetéjű ikrek. Julie egyúttal az a lány, akivel egyszer-kétszer alkalomszerűen lefeküdtem tizenhat éves koromban. Annyi a különbség köztem és Lily közt, hogy én valóban randiztam Julie-val (két teljes héten át), mielőtt Lilyvel, a legjobb barátommal keveredtem volna álkapcsolatba.

Lily ellenben lefekszik valakivel egyszer, aztán továbblép.

Hosszú, hosszú, kegyetlenül nehéz küzdelem árán sikerült elérnem, hogy én legyek az egyetlen kivétel.

– Szia, Julie! – fordulok az erkélyen álló felé. – Lejönnél egy percre?

– Miről van szó? – Ide-oda jár a tekintete köztem és a bátyja közt, aztán megállapodik Aaronon, aki mintha percek óta meg sem moccant volna. – Aaron, már évek teltek el, mióta Lóval jártam. Igazán túljuthatnál ezen végre. – Ebben téved. Nem amiatt indult a harc Aaron és köztem, mert randiztam a húgával. Julie csak a lövedék volt a fegyveremben. Arra használtam, hogy ezzel is bántsam a bátyját. Megdugni valakinek a húgát – a világ legegyszerűbb trükkje. Mintha apám csinálta volna. Ez egyike azoknak a tetteimnek, amelyeket szívesen meg nem történtté tennék. Az emléktől is felkavarodik a gyomrom.

Még az a szerencse, hogy Julie ugyanolyan szörnyű alak, mint a bátyja vagy én. Ő is ugyanannyira kihasznált engem, ahogy én őt, mert egy volt barátjának akart visszavágni.
De a srácot végül sokkal kevésbé rázta meg az ügy, mint Julie szerette volna.

– Julie! – vakkantok oda neki. – Gyere le most! – Nem fogok itt szórakozni. Vagyis lényegében valamennyire mégis. De ezért az arcért, amit Aaron vág, megérte. Szó szerint mintha belecsinált volt a gatyájába. Gőze sincs, mire készülök. Na nem mintha nekem volna róla fogalmam. De azt pontosan tudom, hogy Aaronnak ugyanúgy gyengéje a családja, amilyen számomra Lily.

Julie elindul lefelé a lépcsőn. Mezítláb van. Kíváncsi szemeket mereszt Ryke-ra.

– Te milyen jól nézel ki!

– Julie! – csattan fel Aaron.

– Láthatnám a telefonodat? – kérdezem Aarontól. Most, hogy Julie is itt van, készségesebben át fogja adni. A húga egyszerre figyelemelterelés és figyelmeztetés.

– Minek? – ráncolja a homlokát Aaron.

– Csak add ide, és kész!

Julie úgy sóhajt fel, mint aki máris unja ezt az egészet.

– Add már oda neki, Aaron!

Aaron kiveszi a mobilját a zsebéből, és felém nyújtja. Görgetni kezdeném az elküldött üzeneteit, keresve a saját számomat köztük, de üres a fiókja.

– Miért törölted az üzeneteidet?

– Mindig így szoktam – feleli Aaron. – Anyám imád szaglászni.

– Huszonkét éves vagy, ember! – Ez úgy hangzott, mintha egy kamasz mondta volna, akinek ahhoz is engedélyt kell kérnie, hogy egy haverjánál aludjon. Felnőtt ember.

– Az lehet, de attól még nem változtatja meg a szokásait.

Még mindig nem hiszem el. Egyszerűen nem.

– Hogy hívnak? – kérdezi Julie Ryke-ot, és úgy harapja be az alsó ajkát, mintha arra számítana, hogy ettől Ryke térdre hull előtte.

– Ryke – veti oda mogorván. Szó sincs térdre hullásról.

– És Ryke, honnan ismered Lorent?

– A testvérem.

Julie szemöldöke felszalad. Felém fordul.

– Nem is tudtam, hogy van testvéred.

– Én sem – felelem, és heves mozdulattal visszateszem Aaron kezébe a telefont. – Hamis készüléket használtál? Eldobható kártyásat?

– Te meg mi a faszról beszélsz? – kérdi Aaron elkerekedő szemmel. – Semmit sem tettem, se ellened, se Lily ellen. Mondom, hogy az apád…

– Nem hiszek neked – felelem, habár magam sem tudom biztosan, mit hiszek. Simán hazudhat. Az összes ismerősöm közül róla a leginkább elképzelhető, hogy fenyegetni próbálja Lilyt. Ha végére járhatok az ügynek, itt és most, megteszem.

– Te megtébolyodtál! – visít Aaron.

Ryke azonnal odalép mellém.

– Mondja ezt valaki, aki két órán át üldözött egy csajt egy bálteremben, csak hogy minél jobban az agyára menjen, és megijessze.

– Hűha… – szól Julie. – Te még szexibb vagy dühösen.

– Julie! – ordít rá Aaron. – Hagyd ezt abba. És húzz innen azonnal!

Julie az égre emeli a tekintetét, és lemondóan int, mintha Aaron tönkretette volna a mulatságát. Felém biccent.

– Örülök, hogy láttalak, Loren. Sajnálom, hogy a bátyám nem bírja megemészteni azt a régi ügyet, ami kettőnk közt volt.

– Hát igen, a testvérednek vannak problémái az elengedéssel. – Igaz, a helyében én is tele volnék nehezteléssel. Egyáltalán nem vádolom érte. Magamra is dühös vagyok, amiért addig húztam, hogy idáig jutott – annyira kiakadt, hogy képes volt Lilyre támadni, miközben az elvonón voltam. Milyen ostoba kölyök voltam! És sokszor még vagyok is.

Most is elképzelhető, hogy tévúton járok. De ez az egyetlen dolog, amit tudok, hogyan kell. És működik. A szavaimat használom. Megfenyegetem a fickót, aki engem fenyeget.

Julie átsétál a konyhába, ahol továbbra is jól látható marad. Úgy mozdul, hogy Ryke lássa, hogyan hajol le, és vesz ki egy serpenyőt a konyhaszekrényből. Utána még fel is pillant az ajtón át, hogy ellenőrizze, Ryke figyelte-e a fenekét. Nem, nem figyelte. Le sem vette a tekintetét Aaronról, aki mellesleg úgy néz ki, mintha hajszál választaná el attól, hogy összeroskadjon, és megadja, amit kérek. Mindez nem nekem köszönhető. Részben legalábbis biztosan: apám fenyegetései értek célba.

– Hova tetted a kártyás telefont? – kérdezem.

Ryke a karomra tett kézzel suttogja:

– Szerintem nem ő volt.

Ezt nem akarom elhinni. Mert ha nem ő, akkor el sem tudom képzelni, ki lehetett.

Gőzöm sincs, ki más tenne ilyet.

Aaron védekezőn felemeli a kezét.

– Nem tudom, mi történt, de Loren, te is tudod, hogy nem én vagyok az egyetlen ellenséged. Bármiről van is szó, el kellene gondolkodnod, kinek voltál még a bögyében az elmúlt években. Nehéz elképzelnem, hogy az egyetemen például mindenki odáig volt érted.

Hát igen… lehet, hogy elszúrtam.

De lehet, hogy nem.

Magamban bólogatok. Arra az esetre, ha mégis ő küldte volna azokat az üzeneteket, nem fogok csak úgy sarkon fordulni, és elmenni. Kell valami biztosíték, hogy biztosan nem teszi meg újra. Az enyém kell hogy legyen az utolsó szó.

– Ha valaha újra megrémíted a barátnőmet – sziszegem egészen közel hajolva az arcába –, azt fogod kívánni, bárcsak az lenne a legnagyobb gondod, hogy apádnak kell dolgoznod. – Újra Julie-ra rebben a szemem. – A húgod sminkcuccait kellene használnod, hogy valamivel szebbre fesd a rohadt ronda lelkedet, Wells.

Könnyedén rávághatná, A tied se szebb!, de egyszerűen nem jön ki hang a száján. Beledermedt az utálat és a félelem jeges elegyébe – ebben a percben bőven árad a házban mindkét érzelemből.

Nem várom meg, hogy felélénküljön.

Elindulok.

Miközben a kocsi felé ballagunk, Ryke megjegyzi:

– Nem is mondtad, hogy megdugtad a húgát.

– Számít ez bármit?

Elsötétülő tekintetét sziklaszilárdan maga elé szegezi.

– Úgy kezelt téged, mint valami tárgyat, Ryke – mondom neki. – A közelében járt annak, hogy lerángassa a gatyádat, és felmásszon a farkadra.

– Ahogy Lily szokta csinálni? – vág vissza.

– Baszd meg! – rántom fel a kocsiajtót. Ez egyáltalán nem ugyanaz. Lily a legjobb barátom. Én nem csak egy vagyok a hódításai közül. Ha úgy lenne, már rég nem lennénk együtt. Nem tudnám ilyen hosszú ideig elégedetté tenni, a szó semelyik értelmében.

– Ne haragudj! – Ryke hangja mintha sosem enyhülne, most is alig porszemnyi bocsánatkérő tónus keveredik bele. – Csak nem szeretném azt látni, hogy egy másik lány is csapdába esik az elkeseredett csatáid kereszttüzében.

– Nem fogom bántani. Csak a görényarcú bátyjának kell azt hinnie, hogy simán megtenném.

Ryke egy ideig az arcomat fürkészi.

– Ezt apánk tanította neked?

– Igen – felelem. – Meg azt is tőle tanultam, hogyan üljek be a kocsiba, és húzzak el a francba.

– Örülök – bólint Ryke –, hogy nem vetkőztél ki önmagadból. Ugyanolyan seggfej vagy, mint voltál, pia nélkül is.

– Akkor biztos örökletes.

Ryke mosolyogva száll be az Infinitijébe, én is bemászom mellé. Semmivel sem érzem jobban magam, mint amikor ideértünk. Sok emberre nem is emlékszem, akikkel megutáltattam magam.

Eltemettem őket a whiskey és a bourbon ködébe.

Végleg eltüntettem őket a fejemből.

Harmadik fejezet

LILY CALLOWAY

EZ VALAMI KIHALLGATÁS VAGY EGYSZERŰ TALÁLKOZÓ? – VETI felém nyersen Ryke. Zord arccal lerogy sötétkék Queen Anne fotelunkba, Penn-logós sportfelsőjén izzadságfoltok virítanak.

A világon hárman vannak, akik elkotyoghatták a titkomat. És a gyanúsítottak listájának élén álló fickó ellenállását nem sikerült megtörni. Ryke Meadowst sem könnyű sarokba szorítani.

Ahogy ott ül, maga az ingerültség élő szobra: csupa kemény vonal, folyamatosan összehúzott szemmel figyeli a világot, minden megnyilvánulása önhitt és pökhendi. Sikerült Lo életének részévé válnia. Szinte észrevétlenül beszivárgott a csapatunkba, és semmi jelét nem adta, hogy távozni akarna. Vagy annyira törődik az öccse jóllétével, hogy szinte mindent hajlandó eltűrni, vagy valami nagyobb trükköt tervezget – olyasmit, ami az egész életemet fenekestül felforgathatja.

Igaz: tényleg egy rakás kérdést zúdítottam rá, és kevésen múlt, hogy ne irányítsak az arcára egy vallatólámpát, mondván, ne viccelődjünk tovább. De minden okom megvan rá, hogy megrémüljek. Az életem végképp összedőlni látszik.

Lo egy palack vizet ad Ryke kezébe.

Elkerekedő szemmel nézek rá. A vallatás idején nem volna szabad úgy viselkednie Ryke-kal, mintha csak itt vendégeskedne. Ez lehetne az egyetlen ütőkártyánk!

– Ki mondta, hogy kaphat vizet? – tör ki belőlem.

Mindketten olyan arccal néznek rám, mintha elvesztettem volna az eszemet. Oké, elhiszem, talán kicsit éretlenül viselkedem. Valakinek újdonság ez?

Ryke felemeli a kezét.

– Már bocs, de más is aggódni kezdett a személyes biztonságom miatt?

Lo ezt elereszti a füle mellett, és az ujjaimnál fogva a kanapéra húz. A lábam az övéhez ér, de most a közelsége sem tud megnyugtatni. Amióta olvastam azt az üzenetet, annyira elöntött a pánik, hogy képtelen voltam összeszedetten és józanul viselkedni.

Nem akarok ilyen lenni, de a másik módszeremen, a kényszeres maszturbáláson kívül, ami szigorúan tilos, csak ezt tudom használni arra, hogy megbirkózzam a feszültséggel teli szituációkkal, a végeláthatatlan őrlődés helyett.

Rose cipősarka kopog a folyosón.

– Connor bármelyik pillanatban itt lehet. – Leül a kanapé mellé a halványsárga kétszemélyes fotelba, és átveti egymáson a bokáját. Fekete rakott szoknya van rajta, és egy magas nyakú selyemblúz, lényegesen stílusosabb látványt nyújt, mint a helyiségben lévők bármelyike.

– Remek, akkor hamarosan másik gyanúsítottat vehetsz célba – jegyzi meg Ryke. A tekintetéből nem tűnt el a rosszallás. De ami azt illeti, mintha Ryke Meadows szeme egy csipetnyi szeretetet is sugározna. Halvány jele, hogy kicsit megkedvelt. Én legalábbis azt remélem, hogy tettünk egy kis lépést előre, mialatt Lo az elvonón volt. Na igen, visszatekintve elég göröngyös úton jártunk az alatt a három hónap alatt, de mindig ott volt közös témának Lo.

Mindeközben, ha kiderülne, hogy ez a fickó valami nagy szemétséget forral Lo ellen – és ezzel összefüggésben ellenem is –, nyilvánvalóan sohasem bocsátanék meg neki.

Lo végigsimítja a lábamat, amit idegesen rázni kezdtem. Megpróbálja lenyugtatni az idegeimet.

– Majd én megoldom, Lil, oké? – súgja.

Ryke lopva sötét pillantást vet rá. De nem elég lopva. Láttam már ilyet korábban. Így néznek egymásra azok, akiknek titka van egy harmadik ember előtt.

Levegő után kapok.

– Csináltatok valamit nélkülem?

Lo a fejét rázza, de kerüli a tekintetemet.

– Nem.

Tehetetlenségemben mellbe vágom.

– Látom, hogy hazudsz, pedig teljesen őszintének kellene lennünk egymással.

– Hát… – húzza el hosszan a szót – …ha újabb üzeneteket kapunk, vagy azt jelenti, hogy kihúzhatjuk a gyanúsítottak listájáról Aaron Wellst… vagy azt, hogy nem.

– Vagy igen, vagy nem? – csattan Rose hangja. – Ez nem tűnik túl nagy előrelépésnek.

– Megtettem, amit jónak láttam. Nem fogom visszacsinálni – feleli Lo éles hangon.

Én csak a nevet hallom, Aaron Wells. Elönt a hideg borzongás.

– Mit láttál jónak? Mit tettél, Lo? – Aaront soha többé nem akarom látni.

Rose az orra alatt motyog valamit, ami úgy hangzik, mint a barbár.

– Egyszerűen beszéltem vele – feleli Lo.

Ryke-ra nézek megerősítést várva. Nyilvánvaló, hogy ő is részt vett benne, bármiről van is szó, és ettől még idegesebb leszek.

– Eegen, csak beszéltünk vele – így Ryke. – És Aaron minden üzenetet törölt a telefonjából, ami eléggé gyanús.

Lo helyeslőn bólogat, és közelebb hajolva egy puszit nyom az arcomra.

– Így már oké? – kérdi suttogva.

Nem megfelelő szóválasztás. Üres tekintettel meredek a szőnyegre.

– Na, és Ryke-kal mi a helyzet? – veti fel Rose. Az ujjai közt óvatosan egyensúlyoz egy apró teáscsészét. Korábban engem is kínált, de nem kértem. Attól tartok, a testem képtelen volna befogadni bármit. A rémülettől máris duplájára puffadt a hasam.

Ryke felmordul.

– Ezt ne kezdd el újra!

– Te is tudsz Lily függőségéről. Te is elmondhattad valakinek.

– Ahogy te is – néz a nővéremre ellenségesen Ryke.

– Gondolkozz logikusan! Lily a testvérem. Nem támadnám hátba.

– És az öcsém barátnője egy személyben – vág vissza Ryke. – Miért nem összpontosítunk arra a fickóra, aki
lazán kiszivárogtathatta az információt némi suskáért cserébe?

– Ne merészelj ilyesmit állítani! – fenyegeti meg Rose az ujjával.

– Miért ne? Connor körülbelül akkor került képbe, amikor én. Pontosan ugyanakkor értesült Lily gondjáról, mint én, és sokkal többet remélhet érte, mint mi. Emellett jóval kevesebb a vesztenivalója.

– Engem elvesztene! – vág vissza Rose.

Sohasem akartam azt hinni, hogy Connor így ellenem fordulna. Most sem vagyok hajlandó egy másodpercnél tovább foglalkozni a gondolattal. Ahhoz Connor Cobalt túl kedves ember (a maga módján). De Ryke…

Lo egy ideig a bátyja arcát fürkészi.

– Lehet, hogy van valami abban, amit Rose mond.

– Micsoda? – hajol előre Ryke. – Ezt nem mondhatod komolyan!

– Lehet, hogy a féltestvérem vagy, de az is igaz, hogy hazudni szoktál. Szerintem ez abban a pillanatban bebizonyosodott, amikor megismerkedtünk.

– Jaj, ne csináld már ezt!

– Menjünk csak vissza az időben egypár hónapot! Betoppantál az életembe, és azt állítottad, hogy egyszerűen újságíró-hallgató vagy, meglengettél előttem egy hamis projektmunkát, ami szerint milliárdos cégekről készítesz…

– Azt a hazugságot Lily találta ki – szól közbe Ryke.

Leesik az állam. Ilyen lazán bemártani valakit! Még szerencse, hogy már bevallottam mindent Lónak, ezért csak egy apró szégyenkezésszikra csap meg.

Lo a szemét forgatja.

– Az mindegy. Egész idő alatt tudtad, hogy a testvéred vagyok, mégsem mondtál egyikünknek sem erről egy szót sem.

– Most csak szemétkedsz – jegyzi meg Ryke. Biztosan jó párszor lezajlott már köztük ugyanez a beszélgetés, mialatt Lo az elvonón volt. Nekem nem volt szabad meglátogatnom, de Ryke-nak, néhány fura szabályt betartva, igen. Egy kicsit összezavarodva figyelem, hogyan alakult át a kapcsolatuk, amióta távol voltam Lótól – az mindenesetre látható, hogy a sérelmeik nem enyhültek.

Lo tébolyultan nevet.

– Én vagyok a törvénytelen gyerek. Én tettem tönkre a szüleim házasságát a születésemmel. Nem lenne csoda, ha utálnál. Én utálnám magam a helyedben. – Felületes, kurta levegővétel után folytatja. – És kidolgoznék egy részletes tervet, hogy tönkretegyem magam. Darabról darabra. Lilyvel kezdeném. Szóval bocsáss meg, hogy nem tudok száztíz százalékosan megbízni benned.

Nem tudom megmondani, hogy Ryke dühös vagy feldúlt Lo kijelentése hallatán, de azt egyértelmű, hogy ezek keményebb szavak, mint az én buta vádaskodásom. Lo hangja tele van mély megbántottsággal.

– Tényleg? Még azok után is, amiket aközben tettem, míg az elvonón voltál? – kérdezi Ryke.

– Arra érted, hogy távol tartottad a farkad a barátnőmtől? Ó, hát kösz!

Kiguvad a szemem. Elrántanám magam Lótól, ha nem fogná ilyen szorosan a csípőmet. Érzékelem, hogy valami nincs rendben. Másképp kezeljük a feszültséget. Én lefekszem valakivel, ő iszik. Most, hogy nem tehetjük, mindketten megpróbálunk új, egészségesebb módszereket elsajátítani.
A kulcsszó a próbálunk.

– Te is jól tudod, hogy nem erről volt szó! – tiltakozik Ryke.

– Hát persze!

Ryke e két szó hallatán jobban felbőszül, mint az eddigiektől, és arra gondolok, hogy ennyi volt. Mindjárt az égre emeli a két kezét, és döngő léptekkel itt hagy minket. Lo megdermed mellettem, valószínűleg ugyanez a gondolat futott át az agyán. Mi ketten mindig eltaszítjuk magunktól az embereket. Ehhez nagyon értünk.

– Ha arra hajtanék, hogyan tudnék minél nagyobb fájdalmat okozni neked, már rég megdöntöttem volna Lilyt. És elhiheted, hogy nem pazarolnám rád az időmet és energiámat.

Szeretnék bízni Ryke-ban, főként azért, mert ő Lo családjában az egyetlen ember, akire támaszkodhat, de pontosan tudjuk, milyen jól hazudik. Még engem is megtévesztett.

Lo megvillantja a rá jellemző keserű mosolyt, amit korábban mindig felemelt bourbonös pohárral kísért. Én sem tudok eligazodni rajta, vajon mire gondolhat.

Mielőtt suttogva megkérdezhetném, nyílik az ajtó, és egy szempillantás alatt mázsás súlyként telepszik ránk a csönd. Connor papucscipője minden lépésnél jellegzetes hangot ad ki a keményfa padlón, még tovább növelve a feszültséget.

Az előtér felől érkezik, sűrű, barna, hullámos hajának minden szála szokás szerint tökéletesen a helyén, mintha bármelyik pillanatban felkérhetnék egy kongresszusi beszéd megtartására. A mobilját fekete vászonnadrágja zsebébe süllyeszti, fehér ingét gondosan a nadrágjába tűrte. Megáll, és távolról szemügyre veszi Ryke-ot, amint merev tartással ül a kárpitozott fotelban, és Lo kezét, ahogyan görcsösen szorítja a kanapé karfáját.

– Lemaradtam valamiről – állapítja meg Connor. – Jó volt? – néz Rose-ra.

– Csak ha az ember élvezi a Neander-völgyiek tagolatlan morgását. – A nővérem hangja jeges.

– Remek poén, Rose! – jegyzi meg Lo tompán.

De Connor úgy dörzsöli meg a száját, mintha ezzel próbálná megállítani a mosolyát. És ha Connor a nővéremre mosolyog, én azonnal teljes erőből figyelek, feljebb ülök, hogy lássam, ha ez a két egymás körül keringő égitest csókban forr össze. Látni akarom, ha végre megtörténik.

Lo belecsíp a derekamba, amikor Connor leereszkedik Rose mellé, és a karját úgy helyezi el a háttámlán, hogy Rose mögé kerüljön.

– A barátnőm vagy – suttogja rekedtes hangon a fülembe, ezzel jelzi, hogy mellé kellene állnom. De ha a sziporkázó ész csatájában kellene csapatot választanom, a legbölcsebb megoldás természetesen Rose volna. Vagy Connor. Lo ebben a műfajban esélytelen.

– Te meg a barátom – jegyzem meg én is a nyilvánvalót válaszképpen. Lo közelít felém, a szívem dörömbölni kezd, mert a szája pontosan az enyém fölé kerül. Csókolj meg! Csókolj meg! Csókolj meg!

Újra hátradől.

A fenébe! Bárcsak birtokában lennék X Professzor varázserejének! Persze, ha jobban belegondolok, akkor sem akarnám arra kényszeríteni Lorent, hogy megcsókoljon. Azt szeretném, hogy ő is ugyanannyira akarja, mint én.

Connor Ryke és Lo felé int.

– Határozott feszültséget érzékelek.

– Lo épp megköszönte, amiért nem dugtam meg Lilyt – feleli Ryke.

– Pontosan ez történt – vágja rá Lo, ugyanolyan tompa hangon.

Connornak arcizma sem rezdül.

– Ez valami tesós dolog lehet. – Könnyedén Rose felé fordul, súg valamit a fülébe, és könnyű csókot lehel az arcára. El sem hiszem, mennyire irigylem most azt a puszit! És tényleg, őszintén irigylem. Csókot akarok én is. Persze – nyilvánvalóan – nem Connortól! Jó lenne, ha Lo megérezné, mennyire szeretném, hogy most megcsókoljon. Lótól szeretnék egy csókot. Az arcom felforrósodik, és egyértelműen elvörösödöm a saját véletlen gondolatomtól. Jézusom!

– Minden rendben? – suttogja Lo a fülembe.

Bólintok, kicsit fészkelődöm, és az arcomat a karhajlatába temetem. Biztonságot ad az ölelése. Magas, izmos teste mellett eltörpül az én túlságosan sovány alakom mellett. Nekem is dolgoznom kellene azon, hogy egészségesebb látványt nyújtsak. Attól tartok, a csupa csont és bőr nem fest valami jól.

Rose Connor mellkasára teszi a kezét, így állítva meg, hogy tovább közelítsen.

– Tesós dolog? Ami itt történik, az nem normális testvérek közt. Emlékszel még a The Brady Bunch című sorozatra? Nem hinném, hogy Greg Brady valaha is megköszönte volna Peternek, hogy nem feküdt le Marciával.

– Az eleve vérfertőzés lett volna – jegyzi meg Connor.

Rose éles pillantást vet rá.

– Egyáltalán nem, mert Marcia csak mostohatestvérük
a filmben.

– Igaz. – Connor tekintete Rose ajkára rebben, aztán vissza a szemére. A nővérem tekintete akár az éles tőr. – Mindazonáltal meglep, hogy a „normális” szót használtad. Azt hittem, megegyeztünk múlt héten, hogy túlságosan esetleges és szubjektív jelentésű ahhoz, hogy valóságos értéke legyen.

Rose felém fordul, az arca egyértelműen azt tükrözi: Ugyan, miért is járok már megint ezzel a sráccal?

Rámosolygok, és szívem szerint azt mondanám neki: Mert két stréber ikercsillag vagytok, akik egymáshoz közelednek, és az a sorsuk, hogy megcsókolják egymást. De ezt rajtam kívül senki sem értené.

Rose és Connor három különös hónapot töltöttek együtt, újra és újra összevesznek az ilyenekhez hasonló szellemi vitáik közben, hogy aztán legkésőbb egy hét múlva újra összejöjjenek. A kapcsolatukat sem jellemezni, sem igazán megérteni nem tudom. Gyanítom, ehhez eleve magasabb intelligenciára lenne szükség. De nagyon szeretem figyelni őket, ahogy Lóval szoktuk a japán animációs filmeket. Nem értjük, mit mondanak a szereplők, ettől függetlenül módfelett szórakoztató hétről hétre nézni ezeket.

Szépen manikűrözött körmével Rose megböki Connor mellkasát.

– Nem dobhatsz ki csak úgy egy teljes szót, Richard, pusztán azért, mert úgy véled, nincs valódi vegyértéke, és értéket sem hordoz! – Óóó, Connor anyakönyvezett nevét használta! – Ez olyan, mintha azt állítanád, Foucault minden szociológiai tanulmánya értelmetlen.

A fejem máris megfájdult ettől a néhány mondattól, de furcsán le is nyűgöz, amit hallok.

– Hé! – vág közbe Lo, és tapsol hozzá. Connor és Rose úgy kapják fel a fejüket, mintha varázsütésre, ebben a pillanatban jelentünk volna meg a szobában. – Tárgyra! A normális embereket meg Faulknert később is megvitathatjátok.

– Foucault – helyesbít Rose.

– Micsoda?

– Foucault a neve. Nem Faulkner.

– Tök mindegy, mindkettő F-fel kezdődik! – csattan fel Lo. – És tudod, mi kezdődik még F-fel?

– A farok– szól közbe Connor, olyan könnyed hangon, mintha épp egy vitaversenyen vágna vissza az ellenfélnek. Önkéntelenül is széles mosolyra húzódik a szám.

Lo meglátja, hogy vigyorgok, és lesújtó pillantással jutalmaz. Összeszorítom a számat, hogy visszafogjam magam, de nem könnyű, és valószínűleg elég ostobán is festek. Lo szája sarka megrezzen, és a szívem repesni kezd, mert három hónapja nem láttam tőle ezt a reakciót.

Előrehajol, és könnyű puszit lehel az orromra. Még csak nem is kellett hangosan kántálnom neki, hogy csókot akarok! Az alsó ajkamba harapva egy időre átengedem magam a veszélyesebb gondolatoknak: berángatom Lót a hálószobába, az ágyra döntöm, meglovagolom, és egyesével végigsimítok minden egyes izomkockát a hasán. Mire a végére érek, halvány mosoly ömlik szét az arcán, és ez elég is lesz hozzá, hogy lángba boruljon a testem.

Megtehetném, hogy néhány ócska kifogást mormolva kimegyek a szobából, de már a gondolattól is elszorul a torkom, és elönt a bűntudat, anélkül hogy egyetlen lépést tettem volna a hálószoba felé. Már a tervezgetéstől is úgy érzem magam, mintha kudarcot vallottam volna. Vajon miért?

– Egyébként egész jól nézel ki – mondja Connor Lónak.

– Kösz.

El is felejtettem, hogy ők ketten nem találkoztak, amióta Lo kijött az elvonóról. Megnézem magamnak Connort, és a nevét a gyanúsítottlista élére teszem. Lehet, hogy Ryke-nak igaza van. Az információért cserébe, hogy szexfüggő vagyok, Connor kizsarolhatná magának bejutást a Whartonra, a Pennsylvaniai Egyetem nagy presztízsű továbbképző intézményébe, ahol a mesterképzést tervezi elvégezni.

Connor a szemembe néz, és úgy emeli felém a szemöldökét, mintha tudná, hogy törvénytelen vádakkal illetem.

Könnyedén átlát rajtam.

Az arcom felforrósodik, gyorsan félresöpröm az elhamarkodott következtetéseket. Ugyan már, Connor egészen biztos nem árulna el! Túlságosan könnyűnek érzi, ha valamit csalással ér el, és sokkal több morális tartás van benne, mint a családtagjaim kilencvenkilenc százalékának. Azaz csak Ryke marad. És Rose. De a nővérem inkább egyesével égetné el
a divatmárkája – a Calloway Couture – minden egyes darabját, mint hogy a vérszomjas média elé taszítson. Márpedig úgy szereti azt a kollekciót, mint anya a gyerekét.

Lorent azonban nem olyan fából faragták, hogy Connort ne szembesítené a vádakkal.

– Elárultad valakinek? – kérdezi.

– Senkinek – feleli Connor nyugodtan.

Lo megvakarja a tarkóját.

– Éveket töltöttünk anélkül, hogy bárki tudomást szerzett volna Lily titkáról. Aztán elárulja nektek, és nahát, alig pár hónap múlva megfenyegetik. Lehet, hogy eltanácsoltak az egyetemről, de arra azért képes vagyok, hogy néhány kirakósdarabot összerakjak.

Connor megnézi magának.

– Lehet, hogy kirúgtak, de jó hallani, hogy vállalod a felelősséget.

Valamiképpen nem tűnik rémesen súlyosnak a sértés. Talán azért, mert igaz.

Lorent kirúgták a Pennről, olyan sokat hiányzott az órákról, de elmehetett volna másik egyetemre, ő viszont az elvonót választotta, és azt, hogy elindul a józan élet felé.

Lo csalódottan sóhajt. Nem akar mást, csak megtudni az igazat. Azt hiszem, mindnyájan így vagyunk ezzel.

– Szerintem kimaradt a kirakósból egy darab – jegyzi meg Connor.

Lo megfeszül, rajtam pedig végigfut a remény apró szikrája. Ha létezik bárki a világon, aki képes ezt a rejtélyt megoldani, Connor Cobalt biztosan. És nagy valószínűséggel Rose is.

– Lily nemrégiben járni kezdett egy szexfüggőkre specializálódó terapeutához – folytatja Connor.

– Arra gondolsz, hogy valaki megláthatta, amint Lily bemegy hozzá? – kérdi Lo.

– Valószínűleg igen. Megpróbáltad lenyomozni a telefonszámot?

– Nem írt ki semmit a telefon.

– Na és?

– Hát, bocs, de a telefonszámok lenyomozása nem szerepelt az eddigi tanulmányaim közt. Neked, Lily? – Rám néz, önkéntelenül megrázom a fejemet. – Sejtettem.

– Jaj, nem is így értettem. Ez túl bonyolult feladat egy magánember számára. Csak arra gondoltam, hogy esetleg megbíztál valakit, aki ért hozzá.

– Mi az, Cobalt, te most tényleg elismerted, hogy valamihez nem értesz? – vág közbe Ryke. Úgy fest, mint aki mindjárt felugrik a karosszékből, és tárcsázza a sajtót. Azaz várjunk csak! Hisz ő maga a sajtó. Lehet, hogy már fogalmazza is magában a cikket a The Philadelphia Chronicle-be, azzal a címmel: „Connor Cobalt sem tud mindent!”

– Remélem, csak viccelsz – feleli Connor rezzenéstelen arccal. – Pontosan tudom, hogy kell csinálni. De nem fogom megtenni, mert illegális.

Ryke a szemét forgatja, és szorosabbra fonja az ujjait a vizespalackján. Gyanítom, a cikkből nem lesz semmi.

Rose kecses mozdulattal kortyol egy aprót a teájából.

– Az is illegális, ha fizetsz valakinek ilyen szolgáltatásért.

– Ha okosan csinálja az ember, nem kapják el.

Gyorsan felejtsük el, amit az imént mondtam Connorról meg a morális tartásáról! Képes úgy elrejteni az érzelmeit, hogy fel sem tűnik, milyen ravasz tud lenni. Mindeközben nem hinném, hogy kockáztatná Rose elvesztését a Whartonért. Legalábbis ezt remélem.

– Lóval már beszéltünk róla, hogy le kellene nyomozni a számot – szólok közbe. – Az összes ismerősöm ismeri a családomat is. Ha magánnyomozót fogadok, a szüleim tudomására juthat, és azonnal kérdezősködnének. – Márpedig minden erőmmel azon vagyok, hogy minél kevesebben tudjanak a dologról, amilyen sokáig csak lehetséges. Azt hiszem, az örökre a megfelelő időtartam.

– És nem akarunk megbízhatatlan harmadik felet sem bevonni – bólogat Lo. – Nem akarom, hogy bárki átvágjon minket.

– Például egy hacker – élénkülök fel, mert eszembe jut egy példa –, aki a szülei alagsorában lakik.

– Hát igen – helyesel Lo. – Szerintem annak nem lenne jó vége.

– Van egy megbízható magánnyomozóm – így Connor –, akit felkérhetek. Ez nem gond.

Rose a teáscsészéjébe mosolyog, mialatt lenyeli az utolsó kortyot.

– Természetesen kifizetem – mondom Connornak.

– Jobban szeretem a szívességeket.

Ennek szerintem nem csak az én fülemben van szexuális mellékzöngéje. Ami engem illet, én a „szívesség” szó hallatán egészen biztos a szopásra gondolok.

Az arcom azonnal felforrósodik. Igyekszem elfordítani a szememet Connorról, de már hiába, mindenki engem néz. A francba!

– Lily! – Egyszerre szólalnak meg hárman körülöttem, különböző mélységű rosszallással a hangjukban. Lo még a karját is átveti a vállamon, úgy kell visszafognom magam, hogy ne bújjak a karja alá. De csak azért sem fogok megfutamodni!

Vádlón Connorra mutatok.

– Ő mondta, nem én!

– Nem szexuális jellegű szívességekről beszéltem – jegyzi meg Connor nyugodt hangon.

Az ujjam a saját mellkasom felé fordul.

– Halló, halló, van egy szexfüggő a körünkben! Az agyam automatikusan erre van huzalozva. Ha meghallom a szívesség szót, nem üzleti jellegű viszonzásra fogok gondolni. Ez van!

Nem volt jó ötlet a szexfüggő szót kimondani, azonnal meg is bánom, amikor Ryke megszólal:

– Ha már itt tartunk… – Legszívesebben mellbe bokszolnám. – Hogy fog haladni a gyógyulásod, most, hogy Lo visszatért? Lefekhettek egymással egyáltalán?

– Ez bonyolult ügy – motyogom. – És nem akarom veled megvitatni.

– Lilynek szabad néha csinálnia. – Lo nyilvánvalóan úgy döntött, fölösleges túlbonyolítani a kérdést.

Na, ez is egy olyan pillanat, amikor kicsit szeretnék nyom nélkül felszívódni a levegőben.

– Mégis mit jelent a szex esetén a néha? – érdeklődik Ryke.

Máris helyesbítek: nagyon, nagyon, nagyon szeretnék felszívódni a levegőben, és eltűnni innen.

– Erről nem beszélhetek – tér ki a válasz elől Lo. De igazából azt kell érteni a szavain: erről nem beszélhetek Lily füle hallatára. Ugyanis nekem sincs halványlila gőzöm sem, mit jelenthet a „néha”. És majd beleőrülök ebbe!

És egyáltalán nem örülök annak sem, hogy Lo ilyen intim részleteket oszt meg az életünkről, de azt hiszem, egyszerűen igyekszik nyíltabban beszélni a barátaival. Meg talán könnyebb az én függőségemről társalognia a sajátja helyett.

– És mi lesz, ha elkezded adni Lily alá a lovat? – kérdezi Rose, és leteszi az asztalra a csészéjét. Szerencsére most senki sem néz rá, mert szerintem ebbe a kérdésbe is bőven bele lehet hallani az erotikus felhangot.

– Nem fogom – néz rá Lo zord arccal.

Ó, bárcsak képes lennék egyedül megbirkózni ezzel az egész üggyel! De a terapeutám hosszan magyarázta, az én helyzetemben miért nem a teljes megvonás a megoldás.
A szex az élet szükségszerű, természetes része, nem úgy, mint az alkohol. Az ember élete végéig is ellehet alkohol nélkül, de a szexet néhány ritka kivételtől eltekintve, senki sem tudja anélkül kiiktatni az életéből, hogy kárt ne okozna magának vele. Egy bizonyos életkor fölött majdnem mindenki él szexuális életet. Márpedig ez alapvetően két ember részvételét igényli.

Azaz a feladatom megtanulni, hogyan élhetek egészséges szexuális életet Lóval ahelyett, hogy mindketten az én kényszereimnek engedelmeskednénk. És emellett tehetek azért, hogy önállóbb legyek, anélkül hogy a maszturbálásba menekülnék.

Nagyot sóhajtok. Iszonyú bonyolult a helyzet. És nagyon nehéz megfelelni mindennek.

– Ez nem egészen ugyanaz, mintha Lily megkínálna egy pohár whiskey-vel, Loren – jegyzi meg Rose. – Mindnyájan látnánk, ha újra az italhoz fordulnál, de arról kívülállónak fogalma sem lehet, ha megint támogatni kezded a húgom függését.

Ez ugyanis azt jelentené, hogy akkor dug meg, amikor csak akarom, és ahogyan csak akarom. Ami azt jelentené egyúttal, hogy annyira eltelnék Loren Hale-lel meg a szerelmünkkel, hogy soha az életben ki nem akarnék lépni többé a hálószobánk ajtaján, hogy a külvilág valóságával szembesüljek.

Ez sokkal csábítóbban hangzik számomra, mint amennyire kellene.

– Hosszú éveken át fogalmatok sem volt róla, hogy alkoholista vagyok – ellenkezik Lo. – Elhiheted, hogy nem tudnád, ha újra lelépnék a helyes útról. Ez ugyanaz.

– Én észrevenném – jegyzi meg Ryke.

– És én is – teszi hozzá Connor. – Arról fogalmam sem lehetett, hogy Lilynek milyen kényszerei vannak, de nem tartott tovább egyetlen napnál, hogy a te titkodat kiderítsem.

Ryke megvakarja az állát, amit jó ideje mereven fölszegett. Mintha kőből faragták volna.

– Tudtad, hogy függő, és mégis vidáman sörözgettél vele? A saját szememmel láttam, amikor egyszer meghívtad a bárban egy sörre.

– Őszinte barátom – szól közbe keserű mosollyal Lo. Szokása szerinte csak azért, hogy bosszantson valakit.

Ritkán téveszt célt vele: Ryke is hajszál híján felugrik, és olyan arcot vág, mintha legszívesebben kupán vágná a drágalátos kisöccsét.

Rose Connor felé pördül, de ő nem hátrál meg az éles pillantása láttán.

– Tudtál erről, és együtt söröztél Lorennel?

– Akkor ismertem meg. Nem terveztem, hogy én fogok forradalmi újításokat bevezetni az életében.

– Úgy értsem, láttad, mi szerez örömet neki, és ezzel próbáltad elcsábítani, hogy megkedveljen?

Lo közbevág.

– Úgy viselkedtek, mintha saját kezűleg adott volna heroininjekciót nekem.

– Ez ugyanaz! – vágja rá Ryke.

Hűha, mikor vált ez a találkozó a Connor elleni közös összefogássá?

– Hagyjuk már a francba! – kiált fel Lo.

Connor néma marad, Rose arcán látszik, hogy ezt nem egykönnyen bocsátja meg neki. Biztosra veszem, hogy később hosszú, fárasztó filozófiai vitába bonyolódnak a témában.

És a nővérem sajnálatos módon pontosan emlékszik, honnan tértünk el ebbe az irányba a beszélgetés során.

– A te függőséged – fordul Lo felé –, Loren, nem mindenben ugyanolyan, mint Lilyé. Amikor távol voltál, egészen egyszerű volt Lilyt támogatni a javulásban. Most, hogy visszatértél, úgy érzem, mintha te lennél az egyetlen személy, aki részt vehet a gyógyulásában. Ezáltal rögtön felvetődik a kérdés, mennyire egészséges ez a helyzet? Hiszen magad is most jöttél ki az elvonóról.

Muszáj, hogy itt legyek, és ezt hallgassam? Egyre inkább elfog az érzés, hogy túlnyúlik rajtam a beszélgetés, még ha a téma én vagyok is.

Lo hangja ellágyul, szinte elveszíti minden megszokott élét.

– Nem tudom, mit szeretnél, mit tegyek. Én vagyok Lily barátja, és ő szexfüggő. Egyértelmű, hogy én vagyok leginkább érintett abban, hogy egészséges legyen. Értem, mit mondasz. Mindent értek, amit mondtok. – Végigjártatja a szemét a nővéremen, Ryke-on és Connoron. – Még csak nem is kérhetlek meg arra titeket, hogy bízzatok bennem, mert huszonegy évig szemét alak voltam. És ez a mostani helyzet akkor is szokatlan és bizarr, teljesen zűrzavaros. De ki fogjuk találni, hogyan lehet megoldani.

A kezemet tanulmányozom. Továbbra is kényelmetlen itt ülnöm, de némi hálát is érzek, amiért mindezt nem a hátam mögött beszélik meg.

– Csak annyit kérek – feleli Rose –, hogy ne zárj ki minket. Ha elfog a gyanú, hogy valamit nem jól csinálsz, vagy előáll egy helyzet, amit nem tudsz kezelni, ne hagyd figyelmen kívül. Beszélned kell róla valakivel. Ez az illető nem kell hogy feltétlenül én legyek. Ha kevésbé kellemetlen beszélhetsz Ryke-kal, Connorral, vagy akár a terapeutával. Csak azt szeretném elkerülni, hogy Lily lássa kárát annak, ha te képtelen vagy segítséget igénybe venni.

Értem a félelmeit. Olyan hosszú ideig izoláltan léteztünk Lóval, hogy jókora visszalépést jelentene, ha most is kizárnák az embereket. De egészen eddig nem gondoltam át igazán.

– Megígérem.

Rose arcán enyhe döbbenetet látok. Nem várta, hogy Lo ilyen könnyen belemegy.

– Mindketten ugyanazt szeretnénk – emlékezteti Lo.

Azt hiszem, életemben először vagyok szemtanúja annak, hogy Lo és Rose egyetértenek valamiben, de ezzel most az én vállamra is súly kerül. Mintha mindenki attól félne a legjobban, hogy Lo netán újra támogatni kezdi a kényszereimet. Én viszont attól rettegek leginkább, hogy magam szúrok el mindent megint.

Negyedik fejezet

LILY CALLOWAY

RYKE ÉS CONNOR AZUTÁN MENNEK HAZA, HOGY ELTERvezzük, miképpen nyomozzuk ki az üzenetküldő kilétét. Connor fel fogja hívni a magánnyomozó ismerősét, mi pedig listát készítünk Lo lehetséges ellenségeiről. Fohászkodom, hogy holnap ne az én arcom díszelegjen a People címlapján.

Lo már az ágyban fekszik, amikor becsukom magam mögött a fürdőszobaajtót. A lámpa meleg fénybe vonja, és nagyon elégedettnek látszik, ahogy a naplójába írogat. Szokatlanul üresnek látszik az éjjeliszekrény a pohár whiskey-je nélkül. Mindketten hatalmas változáson megyünk keresztül, és amióta visszatért, még nem is beszélgettünk a jövőnkről, illetve valójában semmi komoly témáról. Azok az üzenetek azonnal örvénybe löktek minket, amiből azóta sem szabadultunk.

Lo felemeli a tekintetét a naplóról, és megnéz magának, ahogy a szoba közepén ácsorgok tétován. Nem tudom, mit is kellene tennem.

Három hónapig megvoltam szex nélkül, de hozzá kell tenni, hogy az idő alatt Lo nem volt itt az ágyamban. Lo esetében ez ahhoz hasonlítana, mintha egy üveg Jack Daniel’sszel térne nyugovóra. Veszélyesnek tűnik, a végzetemmel összebújva aludni, de nem maradhatok örökre absztinens. Ki kell találni, hogyan lehet ezt a helyzetet egészségesen kezelni.

– Mi a baj? – kérdezi Lo, és becsukja a naplóját. A toll kikandikál a lapok közül.

– Ma este nem szeretkezünk? – kérdezem elveszetten, a nap folyamán legalább harmadszor.

– Nem, szerelmem, ma este nem.

Megpróbálom felfogni a szavait, de nagyon fájdalmasnak találom a válaszát, és a mellkasom azonnal elszorul. Ez úgy ér, mint az elutasítás, akkor is, ha tudom, hogy nem kellene annak éreznem.

– Lehet, hogy a kanapén kellene aludnom – jegyzem meg halkan. – Míg hozzá nem szoktatom magam, hogy újra itt vagy. – Amíg képes vagyok másra is gondolni, mint arra, hogy milyen lenne, ha belém hatolnál.

– Tudlak kezelni, Lil. Nem hagyom, hogy megszegd az ígéreteidet.

A magamnak tett ígéretek. A négy szabály, amelyeket magam számára állítottam fel. Ez nem egyezik a terapeuta tiltólistájával.

Nem nézek többé pornót.

Nem fogok maszturbálni.

Nem leszek kényszeres a szexben.

És soha, de soha nem csalom meg Loren Hale-t.

Hogyan lehetséges, hogy ezt a négy egyszerű dolgot ennyire nem tudom az irányításom alatt tartani?

Különösen a harmadikat. Hallom, amit Lo mond. Nagyon is jól hallom. De mégis, az úton, mialatt a hang a szájától eljut hozzám, mintha minden eltorzulna, és maguk alá gyűrnének a bizonytalanságaim.

– Nagyon meggyőző tudok lenni – mormolom.

Mosolyra szalad a szája.

– Szerintem túlélem.

– De te pasi vagy – emlékeztetem. Mintha ez bármin változtatna.

Ez már fülig érő vigyor.

– Hát igen, tisztában vagyok vele.

A nyugtalanságom az egekbe szökik, képtelen vagyok kiélvezni a szexi látványt, ahogy mosolyog.

– De ha a kanapén alszom, nem fog el a kísértés. Ha viszont… ha viszont az ágyban maradok melletted, tudom, hogy megpróbálkoznék mindennel, hogy elcsábítsalak, még ha tisztában vagyok is vele, hogy nem kellene.

– Lily…

– És nem akarok elgyengülni meg könyörögni, de ez elkerülhetetlen volna, érted? Te vagy a kábítószerem.

– Lil…

– Ez vagyok én: a szánalmas, begerjedt csaj, aki képes könyörögni a pasijának, és még akkor sem hagyja abba, amikor határozottan elutasítják. – Levegő után kapok. – Ó, istenem! Olyan vagyok, mint egy erőszaktevő. Minden éjjel megpróbállak majd megerőszakolni.

Lo megérinti az arcomat, de elrántom magam.

– Hűha! Hogy kerültél ilyen közel hozzám? – Olyan erősen kezd verni a szívem, hogy majd kiugrik a helyéről.

De Lo nem húzódik el, gyengéden a tenyerébe fogja az arcomat, a szeméből aggodalom sugárzik.

– Valamiféle szupererővel ruháztak fel az elvonón? – kérdezem halkan, bár magamtól is tudom a választ. Annyira elöntött mostanra a rémület, hogy még azt sem vettem észre, amikor Lo felállt az ágyról.

– Igen… – suttogja egészen közelről. – Csak nem azzal, amire gondolsz. – Letöröl a hüvelykujjával egy elszabadult könnycseppet az arcomról. – Beteg vagy.

Feszülten beszívom a levegőt. Ez a két szó összetörte a szívemet, pedig így van. Újra megpróbálom kirántani magam a kezéből, de Lo keze a tarkómra csúszik, a másikkal a vállamat fogja meg, úgy tart vissza.

– Én is beteg vagyok – folytatja –, és lesznek pillanatok, amikor mindketten gyengék leszünk. Könyörgünk azért, amit nem kaphatunk meg. De nem rémülhetsz meg ennyire ettől, Lil! Nem élheted az életedet úgy, hogy emiatt átköltözöl a kanapéra. El kell jutnod oda, hogy hinni tudj benne, végül elég erős tudsz majd maradni. Még ha az odafelé vezető úton minden összeomlani látszik is.

Ezúttal semmi sem torzítja el a szavait. Pontosan értem, amit mond. Közelebb lépek hozzá, és a mellkasára hajtom a fejemet.

Magához ölel, és megpuszilja a fejem búbját.

– És nem vagy erőszaktevő. – Érzem, hogy mosolyog. – Egyszerűen a barátnőm vagy, aki nem tudja irányítani a kényszereit.

– Ez jobban hangzik – mormolom. Egy kicsit elidőzünk, egymást ölelve, hagyom, hogy a fejemet simogassa, mialatt a szívem lelassul, és felveszi a szokásos ritmust. Miért ilyen nehéz már az a hétköznapi dolog is, hogy egy ágyban aludjunk?

Végül elhúzódom meleg testétől, és bekúszom a hűs takaró alá.

Lo figyeli, hogyan építek párnabarikádot a kettőnk térfele közé. Biztos vagyok benne, hogy az éjszaka folyamán ledöntöm. Amikor elkészült, felnézek.

– Ne mosolyogj! – figyelmeztetem Lót.

– Nem fogunk egymáshoz bújni?

– Ma este nem.

– Ez az én szövegem!

Félig ülő helyzetbe tornázom magam, mialatt Lo az éjjeliszekrény fiókjába teszi a naplóját.

– Sok mindent tanultál az elvonón, ugye? – Van egy részem, amely azt érzi, kimaradt az életemből valami nagy titok, ami segíthetne a függőség legyőzésében. Lo mintha sokkal többet tudna erről nálam, vagy legalábbis sokkal magabiztosabban viselkedik. De az is igaz, hogy nem mehettem elvonóra, egyrészt mert úgy elkerülhetetlen lett volna, hogy napvilágra kerüljenek a családi titkok, másrészt a csoportterápia egyébként sem az én utam.

Miután hazaért, Lo úgy döntött, nem akar az Anonim Alkoholisták gyűléseire járni. Ebben még Ryke is egyetértett vele, és így még kevésbé értem a dolgot. Lo ezen kívül sem sokat árul el a gyógyulásáról, de azt már tudom, hogy most is rendszeresen jár a terapeutájához – aki mellesleg New Yorkban lakik. Még mindig alig tudom elhinni: a rehabilitációs intézet, ahová elutazott, nem a világ túlsó végén, hanem egyetlen röpke órányira volt a Princetontól. Mindenesetre örülök, hogy nem tudtam. Engem ismerve valószínűleg megkerestem volna a módját, hogy meglátogassam, amivel a legkevésbé sem tettem volna jót egyikünknek sem.

– Igaz. Nem keveset tanultam, míg ott voltam – feleli Lo, és betakarja a lábát. – Az a tervem, hogy mindent megtanítok neked is.

Rámosolygok. Ez nagyon kedves. Hátradőlök, mialatt Lo leoltja a lámpát. A szoba sötétbe burkolódzik.

A késő éjszakában van valami, ami élénkítő hatást gyakorol rám. Mielőtt az ember elaludna, hirtelen örvényleni kezdenek a gondolatai. Az enyémek szabályosan elárasztják az agyamat. A riasztó üzenetek meg a Princetonon szerzett, alig megfelelő jegyeim közé beszivárog a mély nyugtalanság. Nem is beszélve arról, hogy Lo visszatértével az ő gondjai újra az enyémek is. Nincs pénze, nincs munkája, és az egyetemről is kirúgták. Az apjával való kapcsolata mindig is bonyolult volt, most pedig már azt sem tudom, egyáltalán marad-e belőle valami.

Sokkal több probléma gyötör, mint amennyit meg tudnék oldani egyetlen éjjel alatt. Lehunyom a szememet, és várom az álommanókat. De csak egyre éberebbnek érzem magam. Na szép! Milyen remekül legyőztem az ágyba fekvés nehézségeit, erre most nem tudok aludni.

Az oldalamra fordulok, és leveszem a párnabarikád legmagasabban lévő építőelemét, ami elég ahhoz, hogy lássam Lo arcát. Alig észrevehetően moccanva még jobban felém fordul, és ahogy a szemem egyre jobban hozzászokik a sötétséghez, egészen jól kivehetők az arcvonásai.

– Olyan trükköt nem tanítottak véletlenül, hogyan tud az ember könnyen elaludni? – suttogom.

– Ne gondolj semmire.

– Az lehetetlen.

– Akkor próbálj magad elé képzelni egy tévéképernyőt adásszünet idején.

– Emlékszel arra a filmre, tudod, A körre? Ha ezt képzelem magam elé, hamarosan kimászik a tévéből egy lány, és legyilkolja a tudatalattimat.

Arra számítok, hogy Lo felnevet, de épp ellenkezőleg, komolyra vált a hangja.

– Amikor nem voltam itt, hogy aludtál el?

Elnémulok egy időre. A módszerem estéről estére változott. Volt, amikor álomba sírtam magam, máskor addig maszturbáltam, míg kipurcantam. Azután, hogy a szabály szerint felhagytam ezzel, sokszor órákig ébren feküdtem, mire álomba merültem, és végül fantáziaképek segítségével próbáltam annyira lecsitítani a gondolataimat, hogy legalább felületesen el tudjak szundítani.

– Normálisan – felelem végül, amiről azonnal eszembe jut Rose és Connor korábbi vitája. – Csak beletelik egy kis időbe. Mindjárt kipróbálom a hangyásképernyő-trükköt. Hátha nem is lesz annyira ijesztő!

Az oldalamra fordulva újra a hátamat mutatom neki. Lehunyom a szememet. Nem tudom elég ideig magam elé képzelni a tévét ahhoz, hogy feledtetni tudja az örvénylő gondolatokat. Eszembe jut, bezzeg olyankor milyen könnyű elaludni, miután az ember egy kis örömhöz juttatta magát.
A világ leghatásosabb természetes altatószere az ujjam.

A kezemet a hasamra teszem. Úgy fordítom az ujjaimat, hogy a rövid pizsamám derékpántjához érjenek. Belém hasít az inger, az alhasam megremeg. Egy halk hangocska azt suttogja a fülembe, hogy teljesen rendben lesz így. Meg tudom csinálni anélkül, hogy Lónak feltűnne. Óvatosan becsusszantom a kezemet a bugyim alá, és néhányszor könnyedén megsimogatom a csiklómat. Máris sokkal jobban érzem magam. Elélvezek, és utána álomba zuhanok.

A lépéseket, amelyek mintha tálcán kínálnák magukat, nagyon könnyű követni. Az ujjaim bekúsznak a pamut rövidnadrág alá, ami alatt szendén egy bugyi is rejtőzik, érzem a felső szegélyét. Végigsimítok a vonal fölött a bőrömön, így gyűjtöm a bátorságot, hogy továbbhaladjak… vagy megálljak. De valamiképp mindig a tisztítótűzben kötök ki, amikor dönteni akarok egyik vagy másik mellett.

Ez nem helyes. Tudom, hogy nem az.

– Lo… – szólítom meg halkan. Talán alszik. Talán ez a sors.

– Mondtál valamit? – suttogja.

Nem mozdítom a kezem. Egész testemben megdermedek, még csak nem is pislogok. Úgy kergetik egymást a szavak a fejemben, mint a lottószámok sorsolás előtt, képtelen vagyok rendes mondatokká formálni őket.

Onnan tudom meg, hogy túlságosan sokáig haboztam, hogy Lo felkattintja a villanyt. A fény élesen a szemembe vág, szorosan lehunyom. Remélem, Lo semmit sem fog észrevenni a takaró alatt! Végül is, nincs röntgenszeme, sejtelme sem lehet róla, hogy a kezemet a nadrágomba dugtam. Amint újra elalszik, kihúzom, és szigorúan magamra parancsolok, hogy hagyjam abba.

A helyes döntést hozom meg.

Nem akarom, hogy azt higgye, én nem győztem le semmit, míg ő távol volt. Hiszen nagyon erős voltam, a francba is! Nem néztem pornót. Nem maszturbáltam, és szinte a fejemben sem fordult meg, hogy megcsaljam. Ő viszont csak ezt látja, ami itt és most van. Nem tehetek semmit a nyilvánvalóan felvetődő feltételezései ellen: hogy én semmivel sem lettem jobb, mint amikor elment.

A csönd elárasztja el az agyamat, és már azt gondolom, talán sikerült. De ekkor hideg levegő éri a bőrömet, mert Lo felemeli a takarót. Ó, a fenébe…

Kipattan a szemem. Lo lerombolta a párnabarikádot, áthatolt a területemre, és eltávolította az egyetlen fedezékemet. Azonnal a megfelelő pontra szegezi a szemét, oda, a hol a kezem eltűnik a sortomban. Ez nagyon-nagyon rosszul fest.

Ötödik fejezet

LOREN HALE

EGY DOLGOT TUDNI KELL LILY CALLOWAYRŐL. RÖGESZMÉsen imád maszturbálni. Ez nem a „könnyebben elalszom, ha előtte megkönnyebbülök” vagy a „tusolás közben jólesik magamhoz nyúlnom” típusú önkielégítés. Úgy veti bele magát az újabb és újabb orgazmusba, mintha az élete múlna rajta, és ha úgy érzi, márpedig legtöbbször úgy érzi, még mindig kevés, akár a nap minden percében megtenné.

Sajnos régebben bátorítottam is a szokását. Azt gondoltam, minden videó, amit megvesz magának, vagy épp tőlem kap ajándékba, mínusz egy farkat jelent: egyet, amit nem lovagol meg. Annyival kevesebb esély, hogy elkap valami betegséget, és annyival kevesebb bűntudat. Mennyire hülye voltam!

Szorosan megmarkolom a csuklóját. Bevallom, nehezen hittem neki, amikor azt mondta, egy teljes hónapja leállt a maszturbálással. Hiszen láttam már őt bezárkózni a szobájába, hogy hosszú órákon át, megszakítás nélkül hódoljon ennek a szenvedélynek. Élete legnagyobb eredményének tűnt, ha felhagyott ezzel. De most sem vagyok meggyőződve róla, hogy igaz volt, még Rose szavai mellett sem.

Lassú mozdulattal lejjebb húzom a rövidnadrágot, és a vállam ellazul. A keze a két textil között rejtőzött. Elszorul a szívem. Talán eltúloztam a kételkedést. Lehet, hogy Rose-nak igaza volt, amikor kezeskedett érte, hiszen a Jégkirálynő amúgy sem az a fajta, aki könnyen osztogatja a kiállását mások tetteiért. Hátha Lily valóban leszokóban van a kényszeres maszturbálásról – csak nyilvánvalóan nehezebb neki így, hogy testben jelen vagyok.

Én vagyok számára a drog, az én személyem biztosítja számára, hogy felröppenjen a nyugtalansága mocsarából. De most világosan látom, milyen életet élne, ha eltűnnék mellőle – végképp elmennék, és sosem térnék vissza. Újra idegen férfiakat keresne magának, és egyéjszakás kapcsolatokba menekülne. Talán még a legveszélyesebb terepre is elmerészkedne – a chatszobákba, és kipróbálná az anonim szexet. Nem hagyhatom, hogy elinduljon ezen az úton.

Felemelem az alhasáról a kezét, és összefonom az ujjaimat az övével. A mozdulatban nincs gyengédség: úgy szorítom, mintha egy puszta sziklás meredély fölött függene. Talán így is van.

– Nem csináltam semmit! – védekezik.

– De készültél rá, Lil. – Nem tudhatom biztosan, mi az igazság, de engem is ugyanannyira elönt a félelem emiatt, mint őt.

Élesen beszívja a levegőt.

– Ez túlságosan nehéz nekem – mondja végül. – Úgy érzem, sosem tudok túljutni a függőségemen. Ha veled vagyok, egyszerűen vágyom rád. Hozzád akarok érni, és szeretkezni akarok veled. Ha meg egyedül vagyok, magammal akarom ugyanezt. Sehol sem lehetek biztonságban.

Jézusom…

Átkulcsolom a csuklóját, és a mellkasomra húzom. Ez az ölelés sem lágy. Nem vagyok olyan aranyos mackó, akit a lányok imádnak ölelgetni. Kemény vagyok, és éles, ha az ágyba viszek egy lányt, erősen megragadom, és izgatottan, rekedten suttogok a fülébe. Kívülről olyan durva vagyok, amilyen sötét a lelkem odabent.

Ha Lilyt magamhoz ölelem, az általában megoldja a gondjainkat, most mégis hadakozik ellenem. Olyan kicsik és gyengék az öklei, mint két kismadár, de keményen csépelni kezdi a mellkasomat, és megpróbál ellökni magától.

– Nem hallod, amit mondok? – ütlegeli a bicepszemet. – Nem tudok melletted aludni.

A fészkelődése ellenére könnyedén megtartom, az izmaim megfeszülnek, ahogy köré fonom a karomat.

– Lil, csitt legyen már! – suttogom a fülébe.

– Képtelen vagyok rá! – kiabálja, és máris csupa könny a szeme.

– Igenis meg tudod csinálni – súgom, és újra csitító hangokkal próbálom nyugtatni, mint egy kisbabát. Rövid időre egymáshoz szorítom a karját, és megtartom a combom közt. A ma éjszaka lesz a legnehezebb, emlékeztetem magam. Lilyt teljesen összezavarja a helyzet. Velem akar lenni, de már a puszta jelenlétem is kísértésnek számít. Nem akarom, hogy bármikor azt higgye, az egyedüllét és a távolság a megoldás a gondjaira.

Mert valóban nem.

Ugyanannyira szüksége van rám, mint nekem rá. Csak meg kell találnunk az új, közös alapokat ebben a kapcsolatban. És ez időbe telik.

Egyre nyugtalanabb. Rágördülök, a matracnak szegezem a lábát, körbeveszem kis testét. Azonnal mérséklődik a fészkelődése, de a mellkasa sűrűn és súlyosan emelkedik-süllyed, a szeméből határozott félelem sugárzik.

– Kiben bízol jobban, bennem vagy magadban? – kérdezem.

– Benned – vágja rá Lily cseppnyi habozás nélkül.

– Akkor így fogunk aludni.

A homlokát ráncolva néz fel rám.

– Nem vagyok benne biztos, hogy egész éjszaka tartani tudom a súlyodat.

Rámosolygok. Ezért imádom Lilyt… ezért élvezem a gondolatát is, hogy mellette fogok ébredni, a karommal ölelve törékeny testét. Mert ennyire aranyos.

– Na, azért nem pontosan így…

Lecsusszanok róla, és könnyű kézzel átrendezem a terepet. Közelebb húzom magamhoz, és átfogom keskeny derekát.
Ő a kiskifli, én a nagy, a háta a mellkasomnak nyomódik.
Na most hol az a pimasz kis kéz?

A melle alatt találom, ökölbe szorítva. Megfogom, aztán határozott mozdulattal összefűzöm az ujjainkat. Nincs több maszturbálás, Lil!

Már ott tartok, hogy hivatalosan is törvénybe iktathatjuk az új alvópozíciót, de ráébredek, hogy Lily feneke túlságosan erősen nyomódik a farkamnak. Egy kicsit mocorog, nem tudom eldönteni, hogy szándékosan-e, vagy önkéntelenül. Van ebben is valami aranyos, de nem teszi könnyebbé a helyzetet.

Fogok egy kispárnát, és kettőnk közé tuszkolom a problémás helyen.

– Így jobb?

– Attól függ, kit kérdezel, Lilyt, a Szexdémont, vagy Lilyt, a Szerény Ibolyát?

Mindkettőjüket szeretem.

– Szeretlek, Lil! – suttogom a fülébe.

– Én pillanatnyilag nem sok szeretetet érzek magam iránt – motyogja vékonyka hangon. Szinte érzékelem, hogyan zsugorodik össze belül, hogyan csökken a bűntudattól az önértékelése.

– Figyelj, Lily, hidd el, én már kiütöttem volna magam, ha egy palack piával kellene egy ágyban aludnom. Szóval remekül csinálod. És ne felejtsd el, ez mindkettőnk számára új helyzet. Rengeteg próbálkozás és hibázás vár ránk. Most csak annyit tudunk, hogy muszáj így aludnunk. Rendben?

– És reggel szeretkezel velem?

A kérdés nem bosszant, de még meg kell tanulnom, hogyan mondhatok nemet Lilynek. Korábban rendszerint addig ingereltem, míg teljesen begerjedt. De most semmit sem tehetek, mert azzal a kényszerét támogatnám.

Így csak annyit mondok:

– Meglátjuk.

Újra nekem dől – meg annak a hülye párnának. Figyelem, hogyan merül álomba. Csak akkor adom át magam én is az alvásnak, amikor már biztosan tudom, hogy az álmok birodalmában jár.

Hatodik fejezet

LOREN HALE

A SZÍVEM VADUL DÜBÖRÖG, AZ IZMAIM ÉGNEK, A KÉT LÁBAmat ütemesen teszem egymás után. Újra és újra és újra. Futok, mintha sosem lenne vége.