A természeti tőke - részlet
Date: 2026
Keywords: Gazdaság, menedzsment
Description: A gazdasági modellek félrevezetnek bennünket. Azt sugallják, hogy a társadalmak gazdasága bővül, a fejlődés töretlen marad. A legtöbb előrejelzés nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy növekedésünket olyan erőforrás is hajtja, amelyet ingyen veszünk igénybe és kiapadhatatlannak tartunk: a természet. Partha Dasgupta neves cambridge-i közgazdász arra figyelmeztet bennünket, hogy a természet javai iránti igény és a természet által nyújtott kínálat között nagy a különbség. A világgazdaság sokáig adottnak tekintette a természetet, s most ennek a következményeit szenvedjük. A természetes élőhelyek m
Publisher: HVG Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva

Partha Dasgupta
A természeti tőke
A minket körülvevő világ értéke
– részlet –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Partha Dasgupta: On Natural Capital – The Value of the World Around Us First published as On Natural Capital in 2025 by Witness Books, an imprint of Ebury. Ebury is part of the Penguin Random House group of companies.
Copyright © Partha Dasgupta 2025
Illustrations © Jack Smyth

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026
Hungarian translation © Tóth Zsuzsanna

ISBN 978-963-565-773-5

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

1. fejezet – A Természet mint eszköz

2. fejezet – Hogyan működik a biodiverzitás?

3. fejezet – Az ember hatása a múltban

4. fejezet – A hatásegyenlőtlenség

5. fejezet – Tetteink következményei

6. fejezet – Mások hatása

7. fejezet – Fizessünk azért, amit használunk

8. fejezet – A gazdagság új mércéje

9. fejezet – A viselkedésváltozást célzó szakpolitikák

10. fejezet – A minket körülvevő világ értéke

Fogalomjegyzék

Irodalomjegyzék

Hivatkozások

Köszönetnyilvánítás

Carolnak

Az Istenséget is megsértheted,
ha szívből tagadod, káromlod őt,
a természetet s jóságát gyalázod (…)

Dante: Isteni színjáték, Pokol,
Tizenegyedik ének
(Nádasdy Ádám fordítása)

Előszó

Ennek a könyvnek az alapja egy jelentés, amelyet az Egyesült Királyság pénzügyminiszterének felkérésére állítottam össze 2021-ben, áttekintve a biológiai sokféleség gazdaságtanát. Kétség sem fér hozzá, hogy a felkérés mögött az az általános emberi megérzés húzódott meg, hogy az elmúlt évtizedekben a világ gazdasági fejlődésének jellegével valami gond van. Ez a fejlődés ütemes, de a természeti környezet folyamatos romlása – mi több, megszentségtelenítése – kíséri. Ennek a degradációnak az egyik globális jele az éghajlatváltozás, a másik pedig a biológiai sokféleség csökkenése.

Nagy örömmel fogadtam el a felkérést, hiszen ekkor már több mint négy évtizede tanulmányoztam a biológiai sokféleségnek a különböző területeken – a népességi adatokban, az életszínvonalunkban és a környezettel kapcsolatban – megmutatkozó jelenségét. De azzal is pontosan tisztában voltam, hogy a miniszter által kért „áttekintés” készítésére nincs lehetőség, egyszerűen azért, mert a biológiai sokféleség gazdaságtana, amely ennek az áttekintésnek a tárgya lenne, nem létezik. Az úgynevezett „környezet‑ és erőforrás-gazdaságtan” területén számos munka született, de ezekből nem áll össze az, amit a biológiai sokféleség gazdaságtanának nevezhetnénk. A tanulmányok például adott tényezőnek vették a népességadatokat, így nem is tárgyalták azt, hogy adott esetben milyen demográfiai nyomás alatt állhat a bioszféra. A növekedés‑ és fejlődés-gazdaságtan, illetve a szegénység gazdaságtana pedig még ezt a korlátozott szakirodalmat is figyelmen kívül hagyta. A tudományos körökben, az államkincstáraknál és a nemzetközi szervezetekben tanított és gyakorolt konvencionális közgazdaságtan csak mellékesen tett említést a Természetről, és ha tett is, akkor is csak az éghajlatváltozás jelenségének elismerése kapcsán, mintegy kiegészítésként.

A környezet‑ és erőforrás-gazdaságtan miért nem számol egyes potenciálisan döntő fontosságú tényezőkkel, amelyek gazdasági változásokat idéznek elő (például a népességszámmal)? A tágabb értelemben vett közgazdasági gondolkodásból miért van száműzve a környezet‑ és erőforrás-gazdaságtan? A közgazdaságtani kutatást végző szakemberek – és gondolom, hogy ez a többi tudományágban is így van – jellemzően olyan problémákat vizsgálnak, amelyekkel már mások is foglalkoznak, és minden publikáció újabb és újabb lépés az előrehaladásban. Hozzá kell tenni azt is, hogy a modellek, amelyekkel mi, közgazdászok dolgozunk, a világnak azokat a jellemzőit reprezentálják, amelyeket részletekbe menően szeretnénk tanulmányozni, és minden más tényezőt mellékesként kezelnek. Ebből következik, hogy a modellek példázatok, sőt még rosszabb: karikatúrák. Vannak, akik szerint puszta játékszerek. De éppen ez a lényegük: a tapasztalat azt mutatja, hogy a játéknak tekinthető modellek – már ha megfontoltan, ügyesen alkotják meg őket – megvilágító erejűek tudnak lenni, ami alatt azt értem, hogy magyarázattal képesek szolgálni, és empirikus tesztelésre alkalmasak. Az államkincstárak, a központi bankok és a nemzetközi szervezetek által használt nagy numerikus modellek természetesen szükségesek az előrejelzések összeállításához éppúgy, mint a szakpolitikai lehetőségek feltérképezéséhez, csakhogy itt azokról a modellekről van szó, amelyeket arra terveztek, hogy betekintést nyújtsanak gazdaságaink működésébe, és meghatározzák azoknak a szakpolitikáknak a hatókörét, amelyek a helyzet jobbítását célozzák. A nehezebb feladat az – és időről időre történtek sikeres próbálkozások –, hogy ezeket az apró modelleket egybefogjuk, összeöltsük, mint a hímzett textildarabkákat, amelyekből aztán faliszőnyeg lesz, hogy egy átfogó fogalmi keretet kapjunk, amely az egymással látszólag össze nem függő jelenségek egy csoportján belül rajzolja fel a kapcsolódásokat. Csakhogy mi, közgazdászok mindenekelőtt ezeket az apró kis modelleket építjük és elemezzük, ellenőrizzük, hogy gyarapítják‑e ismereteinket, majd további játékszerekhez hasonló modelleket építünk iteratív folyamat során, csakhogy nem feltétlenül nyerünk átfogó képet. Ez azt jelenti, hogy a közgazdaságtanban bármely időpillanatban elért előrelépés nagyban függ a közelmúltban elért eredményektől. A kutatási programok módosítása pedig szinte lehetetlen vállalkozás, még akkor is, ha bizonyítékok indokolják. Az olyan dolgok, amelyek az évek során nem bukkantak fel a folyóiratcikkekben és a tankönyvekben, továbbra is hiányozni fognak – és ilyen dolog például a Természet. A gazdaságtörténészek ezt nevezik „útfüggőségnek” (path dependence).

Ha a „bioszféra” szó – és itt ezt a kifejezést a „Természet” szó tudományosabb szinonimájaként használom – szerepelt volna az 1950‑es és 1960‑as években kidolgozott hosszú távú gazdasági fejlődési modellekben, és aztán ebből következően a szegénység gazdaságtanában is, akkor a gazdasági gondolkodásmód ma teljesen más lenne, és nekem nem kellene megírnom ezt az előszót. Hogy miért nem így történt? Ennek négy oka van, amelyek összefüggnek egymással.

Az első az, hogy az elmúlt évtizedekben az ökológia gyerekcipőben járt, és kevés olyan ökológus volt, aki a bolygó szintjén jelentkező feszültségek jeleit kutatta. A második ok pedig éppen az, hogy nem kutatták: közvetlenül a háború után a globális gazdaság a méretéből adódóan még nem feszegethette a bioszféra határait.

Ezt a két okot támogatta meg a harmadik, nevezetesen az, hogy a nyugati gazdaságok ekkor már jó ideje a szegény trópusi országokba szervezték ki „biodiverzitási igényeiket”. Ha egy elsődleges termék ellátási forrása egy adott helyszínen kimerült, akkor lehetőség volt újabb helyszínt választani, vagy belföldön kifejleszteni a helyettesítő termékeket, amelyekhez adott esetben egy másik külföldi forrásból származó, az előzőtől eltérő elsődleges termékeket vettek igénybe. A trópusi ökoszisztémák degradációja már ekkoriban is riasztó mértékű volt, és a trópusi vidéki területeken sok közösség volt kénytelen megtapasztalni a biológiai sokféleség csökkenését. Ám a hivatalos gazdasági gondolkodás – mi több, a szegénység és a fejlődés hivatalos megközelítése – úgy számolt, hogy a Természet a terjedelmét és a kapacitását tekintve egyaránt kimeríthetetlen.

A negyedik ok az, hogy a háború utáni világ soha nem látott sikerrel javította az életszínvonalat. A mai gazdasági helyzet 1950‑ben teljességgel értelmezhetetlen lett volna. A globális gazdaság több mint 15-szeresére bővült; az egy főre jutó éves jövedelem ötszörösére (csaknem 20 ezer nemzetközi dollárra) ugrott; a világ népességén belül az abszolút szegénységben élők száma pedig körülbelül 60 százalékról 10 százalék alá csökkent. Mindez annak ellenére ment végbe, hogy a világ népessége 2,5 milliárdról több mint 8,1 milliárdra nőtt. Amint a gazdasági elemzők az elmúlt években többször is megjegyezték: az emberiségnek soha azelőtt nem volt ilyen jó dolga.

Ez a rendkívüli eredmény a „termelt tőke” (vagyis a tárgyi eszközök, például utak, kikötők, épületek és gépek), a „humán tőke” (vagyis az immateriális eszközök, például az egészség, az oktatás, a képességek) és az ötletek (a tudomány és a technológia) felhalmozódásának volt köszönhető. E felhalmozódási folyamat során alakultak át mezőgazdasági területté egész tájak, amíg csak a szem ellátott, és így épültek fényárban úszó nagyvárosok a világ minden pontján. Ez a siker kihatott arra, ahogyan a gazdasági problémákat megfogalmazták, illetve arra, ahogy keresték annak útját-módját, hogy e jó szerencséből a lemaradó területek is részesülhessenek.

Csakhogy az emberiség globális sikere a bioszféra fokozódó elszegényedését is magával hozta: ezt váltotta ki a bányászat, a kőbányászat, a földhasználat megváltozása és az ezekkel járó szennyezés. A bioszféra elszegényedésének egyik jele a fajok kihalása, ennek a folyamatnak a sebessége jelenleg százszorosa-ezerszerese a korábbi több millió évben jellemző sebességnek. További jel, hogy a bioszféra egyre kevésbé képes fenntartható módon kielégíteni az áruk és szolgáltatások iránti igényeinket. Szemléltetésként azt mondhatjuk, hogy a globális gazdaság olyan, mint egy érem: az egyik oldalán ott vannak a világ minden táján elterjedt felhőkarcolók, ültetvények, mezőgazdasági területek, állattenyésztő telepek és autópályák, a másik oldalán pedig a kiszáradófélben lévő tavak, az egyre szélsőségesebb jelenségeket produkáló éghajlat, a halott óceáni zónák, a kifehéredett korallzátonyok és a terméketlen vízgyűjtő területek.

Ha az érmének ezt a másik oldalát figyelmen kívül hagyja a mai közgazdaságtan, annak az az oka, hogy jelenleg mind a magán‑, mind pedig az állami intézményekben olyan emberek hozzák a döntéseket, akik a közgazdaságtant még tegnap tanulták. Nehéz lenne túlbecsülni annak a jelentőségét, hogy a tudományos akadémiai közgazdaságtan és a világszerte hozott döntések mennyire hatnak egymásra, ahogy azt is, hogy ezek együttesen milyen mértékben formálják a közvéleményt. Ha a biológiai sokféleséget manapság nem veszik figyelembe a hivatalos gazdasági számítások során – a vezető közgazdasági folyóiratokban alig-alig jelenik meg cikk a természeti tőkével kapcsolatban –, annak az az oka, hogy a Természetet mindig is kihagyták a közgazdaságtanból.

A pénzügyminiszter felkérésének köszönhetően most alkalmam nyílt arra, hogy összeállítsak egy jelentést, amely egybefogja a környezet‑ és erőforrás-gazdaságtanban használatos elgondolásokat, majd azok alapján egy nagyobb léptékű kérdést fogalmaz meg, amely talán a társadalomtudósok számára a legfontosabb kérdés: mindennapi élete során az ember hogyan értelmezze a világban betöltött helyét? Ily módon a biológiai sokféleség – amelynek mi magunk is részesei vagyunk – már mindenféle nehézség nélkül megjelenik a tanulmányban, hiszen a biológiai sokféleség a Természettől elválaszthatatlan. Nem fér hozzá kétség, hogy e jelentés elkészítése szinte teljesíthetetlen feladat volt, de a pénzügyminisztériumi csapatom, amelyben kormányzati szervek és nem kormányzati szervezetek egyaránt képviseltették magukat, közölte velem, hogy számoltak ezzel.

Tekintettel arra, hogy már évek óta szoros együttműködésben dolgozom ökológusokkal, a jelentésemet két tudományágra kívántam alapozni: az ökológiára és a közgazdaságtanra. E kettőben egyébként is sok a közös pont, kezdve mindjárt azzal, hogy angol megnevezésükben az előtag ugyanaz: eco, amelynek gyöke a „ház” vagy „élőhely” jelentésű görög oikosz. A „ház” vagy az „élőhely” kifejezés pedig egyaránt jelenthet háztartást, közösséget, kerületet, nemzetet, régiót, mi több, jelentheti az egész világot is. Éppen ezért volt egyértelmű számomra, hogy a jelentésnek tág területet kell lefednie.

Az emberek és az emberi közösségek más‑más módon élnek, és ebből arra következtethetünk, hogy a Természet degradációját nem egyformán tapasztalják. Kétségtelen, hogy egyetemes emberi szükséglet az élelem, az ivóvíz, a ruházat, a meleg, a tető a fejünk felett, a tiszta levegő, az érzés, hogy tartozunk valahová, a közösség életében való részvétel, és az, hogy legyen okunk reménykedni, de a Természet által biztosított javakat és szolgáltatásokat már nagyon eltérő módon látjuk, máshová helyezzük a hangsúlyt. A szubszaharai Afrikában élő gazdák legfontosabb problémája valószínűleg az, hogy a globális éghajlatváltozás miatt megfogyatkoznak a vízkészletek, és a csapadékmennyiség egyre inkább ingadozó. Az amazóniai őslakosok számára az, hogy elűzik őket otthonukból – és nemcsak a fizikai, hanem spirituális otthonukból is. A nyomornegyedek lakói számára, bárhol éljenek is, az a gond, hogy a nyílt szennyvízcsatornák miatt fertőzéseknek vannak kitéve. Ha az Egyesült Királyság zöldövezeti háztartásait nézzük, akkor az adhat okot aggodalomra, hogy a kertekből eltűntek a méhek és a lepkék, a hatalmas városok lakóinak esetében az, hogy mérgező levegőt lélegeznek be. A multinacionális vállalatoknak az ellátási láncok miatt kell aggódniuk, mivel a bioszféra zavarai miatt az elsődleges termékek korábbi beszerzési forrásai már nem megbízhatók, a beruházások pedig jellemzően kockázatosabbak lettek. Egyes országokban a kormányok azzal szembesülnek, hogy a polgárok – köztük akár gyermekek – arra szólítják fel őket, hogy tegyenek valamit a globális éghajlatváltozással szemben. Az emberiség számára pedig az, ahogy ezek a különböző tapasztalatok összeadódnak, és olyan környezeti problémákat váltanak ki, amelyek aztán mindannyiunkat érintenek – nem utolsósorban ilyen volt a Covid–19-járvány, illetve ilyenek az egyéb új fertőző betegségek, amelyek elsősorban a földhasználat megváltozása és a fajok kizsákmányolása miatt jelentek meg.

Ezért volt 601 oldal hosszú a The Economics of Biodiversity: The Dasgupta Review (a továbbiakban: Jelentés), amelyet 2021 februárjában nyújtottam be az Egyesült Királyság Pénzügyminisztériumának, és ezért hemzsegtek benne a keretes szövegek, mellékletek, és a matematika nyelvén íródott elemzéseket tartalmazó, csillaggal jelölt fejezetek.‍¹

Ezért nagy örömmel mondtam igent, amikor a Penguin Random House kiadóhoz tartozó Witness Books felkért, hogy írjak egy könyvet, amelyben a Jelentés főbb gondolatait ismertetem a szélesebb olvasóközönséggel. Mindig is tudományos körökben mozogtam, és az olvasóközönségemet is tudóstársaim alkották, ezért jó ideig eltartott, mire sikerült elképzelnem, kik lesznek az olvasóim. De ahogy elkezdtem kidolgozni az első fejezetek vázlatát, felsejlett előttem, hogy kinek szánom ezt a könyvet.

Olvasómat nem is annyira a Jelentés érdekli, inkább azt szeretné megtudni, hogyan közelítsen strukturált gondolkodással az őt foglalkoztató problémák felé. Aggódó polgár, aki szeretné tudni, hogy mi az oka annak, hogy az egyéni döntések még a legjobb szándékok mellett is vezethetnek (és vezetnek is) olyan eredményekhez, amelyek mindenki számára katasztrofálisnak bizonyulnak. Ez az olvasó nem elégszik meg az unos-untalan hallott válasszal (nevezetesen hogy az egész helyzet az úgynevezett externáliákkal, vagyis a másokra gyakorolt, el nem számolt következményekkel kapcsolatos), mivel az az érzése, hogy egy jelenség megnevezése, felcímkézése a magyarázat végkövetkeztetése kell hogy legyen, nem pedig a kiindulópontja.

Olvasóm nem feltétlenül jártas a matematikában, de azt sem szeretné, ha elhagynám a könyvből a szakmai részeket ott, ahol szükség van rájuk. Amikor azt hallja, hogy az emberi tevékenységek köre ma már olyannyira széles, hogy ökológiai túlhasználathoz vezettek, akkor nemcsak azt szeretné megtudni, miért történt ez, hanem azt a kérdést is felteszi, hogy honnan tudjuk mindezt. Nem elégszik meg azzal, hogy a progresszív médiában újra és újra azzal találkozik, hogy a bruttó hazai termék (GDP) nem tekinthető a gazdasági teljesítmény megfelelő mérőszámának, hanem kíváncsi arra is, hogy a GDP‑t milyen mérőszámmal kellene helyettesíteni és miért. Azt sem kívánja végighallgatni, hogy az ilyen jellegű indexek esetében a becslés nehéz, ezzel szemben a GDP-adatok megbízhatók, hiszen olvasóm meg van győződve afelől, hogy a nagyjából helyes becslések sokkal jobbak, mint a pontos, ám téves adatok. Olvasóm azért érdeklődik ilyen élénken mindezek iránt, mert úgy véli, hogy ha nem tudjuk elhelyezni a Természetben az emberi gazdaságot – úgy is mondhatnánk, hogy nem tudjuk, hol a mi helyünk a Természetben –, akkor a környezeti megfontolások csak különleges alkalmakkor kerülnek majd elő, hétköznapjainkat pedig továbbra is a Természetet figyelembe venni nem képes gazdaságpolitika határozza meg. Olvasóm nem riad vissza attól, hogy kemény munkára invitálom.

Azóta, hogy 2021‑ben benyújtottam az Egyesült Királyság Pénzügyminisztériumának a Jelentésemet, bővültek az ismereteim az embernek a Természetben elfoglalt helyéről. Ezért jó ideig tartott, amíg rájöttem, hogyan írjak olyan könyvet, amely ismerteti ugyan a Jelentés főbb meglátásait, azonban teljes mértékben a globális gazdaság jellegével kapcsolatban az elmúlt években végzett empirikus eredményekre épít, amelyek gyakorlatilag azt mutatják, hogy ma az emberiség által a természeti javak és a szolgáltatások iránt támasztott kereslet messze meghaladja azt, amit a természet fenntartható módon számunkra nyújtani képes. A két mennyiség közötti különbözetet nevezzük az ökológiai túlhasználatnak.

Az első rész az ökológiából kiindulva ismerteti, hogy mit jelent a túlhasználat, és következtetésként tartalmazza azt az egyetlen képletet, amelyet kénytelen voltam ebben a könyvben szerepeltetni, hiszen ez azonosítja a „kereslet” és a „fenntartható kínálat” közötti szakadék két oldalának meghatározó tényezőit. A könyv második része közgazdaságtani perspektívából ismerteti azokat a faktorokat, amelyek meghatározzák, hogy az említett tényezők egymással való összefüggései hogyan alakulnak az idő múlásával, továbbá hogy az emberiségnek milyen eszközei vannak arra, hogy ezt a szakadékot áthidalja.

A könyv szerkezetét tekintve többféle lehetőségem is volt, de végül egy olyan megoldásra esett a választásom, amely egyszerre próbálja meg átadni a téma szépségét és intellektuális izgalmasságát. Ezenkívül kerültem azt a stílust, amely azt a benyomást kelthetné az olvasóban, hogy a témával kapcsolatos jelenlegi ismereteink hiánytalanok, teljes egészt alkotnak. Több ponton elidőzöm azon, hogy egy‑egy jelenség kapcsán alternatív magyarázatokat ismertessek, és szemléltessem, hogy miért szükséges elvetni őket – akár azért, mert felületesek, vagy ami még rosszabb, azért, mert tévesek.

Az alapvető információkat kifejezetten úgy szerkesztettem egybe, hogy a Természetet antropocentrikus szempontból értelmezzék, vagyis abból a szempontból, hogy milyen értéket képvisel számunkra, az emberiség számára. Ez az érték nemcsak a Természet által az ember számára nyújtott áruk és szolgáltatások instrumentális értékét foglalja magában, hanem azt az inherens értéket is, amelyet neki tulajdonítunk. Ez a megközelítés viszont figyelmen kívül hagy egy rendkívül fontos pontot, mivel nagy a kísértés, hogy ilyen inherens értéket csak az esztétikus helyszíneknek tulajdonítsunk – márpedig ez kicsinyes és önző hozzáállás. Ezért az utolsó fejezetben azt tárgyalom, hogy a Természet bír‑e olyan értékkel, amely rajtunk, embereken kívül esik. A kötet utolsó fejezetéből azt tudhatja meg az olvasó, hogy milyen veszteséget vagyunk kénytelenek elszenvedni abban az esetben, ha a cselekedeteink az emberiség kihalásának kockázatát növelik.

Tulajdonképpen paradoxon, hogy a mainstream közgazdasági gondolkodásban a Természetnek jelenleg nincs helye. A gazdasági elemzők – nagyon helyesen – követelik, hogy a közpolitikák bizonyítékokon alapuljanak, továbbá tisztában vannak azzal, hogy az összegyűjtött bizonyítékok használhatatlanok abban az esetben, ha az emberi létre vonatkozó téves elképzelésből indulnak ki, hiszen hibás modellekből csak hamis bizonyítékok származhatnak. Ugyanakkor azzal is tisztában kell lenniük, hogy félrevezető eredmények születhetnek, ha a jelenlegi és a jövőbeni lehetőségek előrejelzésére olyan gondolati rendszereket használnak, amelyek nem ismerik el, hogy az emberiség be van ágyazva a Természetbe. Az ökológusoknak és a földtudományok művelőinek eredményei bebizonyították, hogy e rendszerek olyannyira félrevezetők lehetnek, hogy az azokra hagyatkozó szakpolitikák – amellett, hogy a jövő nemzedékeket veszélyeztetik – a szegénységben élőknek is ártanak. A növekedés és a fejlődés gazdaságtanáról, valamint a szegénység gazdaságtanáról szóló igen bőséges és nagy hatású szakirodalom ebben a tekintetben szegényes, és ezt akár a kollektív szolipszizmus ékes példájának is tekinthetjük. Ez a kötet ennek a helyzetnek az orvoslására tesz kísérletet.

Partha Dasgupta, St John’s College, Cambridge

1. fejezet

A Természet mint eszköz

A trópusi és szubtrópusi régiókban a part menti, sekély vizű torkolatvidékeken és a szomszédos iszapos síkságokon sótűrő örökzöld fák és cserjék élnek, amelyek úgynevezett mangroveerdőket alkotnak. Ezek a fák cölöpszerű léggyökereikkel egyensúlyoznak a víz fölött, így a part menti mangroveerdők képesek ellenállni az árapály hatásainak. A gyökerek kérge sót tárol, és mivel a sáros talaj oxigénszegény, az evolúció során úgy fejlődtek, hogy oxigént közvetlenül a levegőből is fel tudjanak venni. A parttól kissé távolabb elterülő árapálysíkságokon a mangrovefák gyökérszerű szerkezeteket növesztenek, amelyek a talajból kiemelkedve lélegeznek. A levelek fotoszintetizálnak, tárolják a vizet, és szabályozzák a mérgező sókat.

A mangroveerdők falként védenek a ciklonokkal és a viharokkal szemben, és az árvizek elleni védőterületként is szolgálnak. Megakadályozzák, hogy a viharok idején a tengervíz bejusson a szárazföldre, illetve a tápanyagok és a salakanyagok eltávolításával segítik a part menti vizek regenerálódását. Amikor az ember egy mangrovemocsárban evez, kerülgetve a göcsörtös fákat, olyan csönd öleli körül, hogy az az érzése: egy ősi, sötét világba lépett be, ahol a homályt csak itt‑ott töri meg a sűrű lombokon áthatoló napfény. Ez a csend azonban távolról sem jelent némaságot: az erdő számos hal‑, madár‑, rovar‑, féreg‑, puhatestű‑, kétéltű‑, rák‑ és hüllőfajnak, sőt nagymacskáknak ad otthont. A baktériumok és a gombák az erdő ritmusát segítik azzal, hogy lebontják a hulladékokat és a szárazföldről bejutó anyagokat.

Mangroveerdő a Bengáli-öböl közelében, a Szundarbanszban

(Getty Images)

Az a hátborzongató érzés, amely az embert akkor fogja el, amikor a Természet működését a maga nyers valóságában látja, eloszlatja azt az elképzelést, hogy nyugodt szépséget csak a rendezettségben találhatunk. Azt szoktuk meg, hogy a rendezett és szervezett Természetet lássuk szépnek, valahogy úgy, mint amikor egy festményben gyönyörködünk. Csakhogy amikor megpillantjuk a mangroveerdő sáros vizében lebegő rothadó leveleket és korhadó fakérget, ráérzünk a Természet ritmusára, és mindaz, amit korábban csúfnak láttunk, hirtelen nyugodt, derűs, szépséges képként tárul elénk.

A mangroveerdők mintegy száz országban több mint nyolcvan faj élőhelyéül szolgálnak. A Föld felszínének csupán ezredét borítják, de ágaikban, gyökereikben és az üledékben hektáronként tízszer több szén-dioxidot képesek tárolni, mint a mérsékelt égöv erdői – rajtuk kívül csak a mocsarak és a tengeri füvek képesek ilyen mértékű szén-dioxid-megkötésre.

A mangroveerdőkben és környékükön élnek emberek, alakítják és átalakítják őket. A Szundarbanszban (a név szó szerinti jelentése: „gyönyörű erdők”), a Bengáli-öböl egyik szigetcsoportján több mint hétmillió ember él. A Szundarbansz, a világ legnagyobb mangroveterülete a Gangesz, a Brahmaputra és a Meghna folyók torkolatánál fekszik, amelyek itt ömlenek egy tengeröbölbe. A régió egy része Bangladesben, egy része Indiában található; egy darabja az UNESCO világörökség része. Ma a terület mangroveerdőkből, vízi utakból és tisztásokból áll. Az itt élő emberek a mangrovefát használják építőanyagnak, mézet és gyógynövényeket gyűjtenek róla, illetve rostokat nyernek belőle, és a házaikat fedik be velük. Halásznak, önellátásra rizst termesztenek, a térség szélén akvakultúrás tevékenységet folytatnak, az erdőben gyűjtött anyagokból (fából, fakéregből, kagylóból, kőből) készült tárgyak eladásából élnek, illetve az egyre nagyobb számban érkező turistákat kiszolgálva csónakosként keresik meg a kenyerüket. Az erdőt és lakóit szellemek – Bonbibi (az erdő úrnője) és Ghazibaba (a harcos) – védik a viharoktól és a ciklonoktól. Azt mondják, hogy Bonbibi a kígyókat és a krokodilokat is távol tartja.

A mangroveerdők a maguk szépségével és funkcionalitásával, természetes ritmusával és gazdasági értékével a bioszférának, vagyis a Föld élő szervezetek által lakott részének a mikrokozmoszai. Ha tanulmányozzuk őket, bepillantást nyerhetünk a Természet működésébe – ami minden más élő rendszer tanulmányozására is igaz. Át kell látnunk a működési mechanizmusokat, máskülönben nem tudjuk felmérni, hogy a Természet miért tőkeeszköz, mi több, miért a legértékesebb eszközünk. Ha ezt megértjük, akkor – tekintettel arra, hogy az ember a Természetbe ágyazódva létezik – azt is belátjuk, hogy a Természet egyszerre eszköz és cél az életünkben.

A Természet ritmusa

A mozgás mindenütt ott van a Természetben: fúj a szél, haladnak a folyók, repülnek a madarak és a rovarok, vándorolnak az állatok, úsznak a halak, mozognak az áramlások az óceánban, sőt még a csigák is nyomot hagynak maguk után. E mozgás nélkül az emberiség még csak nem is létezne, arról a bőségről pedig, amelyben ma élünk, nem is álmodhatnánk. Kevésbé láthatók azok a változások, amelyek akkor következnek be, amikor a növények elpusztulnak, és a baktériumok és a gombák – amelyek maguk is élő és elpusztuló szervezetek – lebontják, talajjá alakítják őket.

Az élő rendszerek felhasználják, átalakítják az élettelen anyagokat; példa erre a víz‑, a szén‑ és a nitrogénciklus, amelyekre még a földrajzórákról emlékezhetünk, de az is, amikor a szél a parttal párhuzamosan fúj, és a felszíni vizet a parttól elfelé tolja. Az óceán mélyéről ekkor a nitrogén‑ és foszforvegyületekben gazdag víz a felszínre emelkedik, és mintegy természetes trágyaként hat a felszínen lévő vízre, elősegítve a mikroszkopikus algák növekedését, amelyek aztán a halak, a tengeri emlősök és a tengeri madarak táplálékául szolgálnak.

A Természet ritmusai, például az évszakok váltakozása, hatással vannak az élővilág regenerációs mintáira: ilyen például a lombhullató erdők évenkénti regenerációja vagy a vadvirággal borított rétek évszakról évszakra bekövetkező változásai. Az árapály formálja a mocsarak, a tengerparti halászterületek, a madárpopulációk jellegét és regenerációs mintázatait. A regeneráció újonnan megjelenő élőlények formájában is megnyilvánulhat: ez történik például akkor, amikor egy területen a fajok összetétele és élőhelyük idővel megváltozik egy sokkhatás vagy zavaró tényező, például vulkánkitörés, bozóttűz, árvíz vagy járvány következtében. Ezek a zavaró események szinte mindig váratlanul következnek be, csakhogy amit az ember sokknak lát, az lehet, hogy egy változó tényezőnek az élő rendszerre gyakorolt hatásában beálló fordulat, például amikor a gazdaságokból származó foszfor kimosódása miatt a közelben hirtelen algavirágzás kezdődik egy édesvizű tóban. Másfelől lehetséges, hogy maga az ok is ciklikus: ilyen például az ismétlődő jégkorszakok jelensége, amelynek következtében az erdők visszahúzódtak a mérsékelt éghajlati övezetekből. Itt az időkeret fontos tényező. Egy adott populáció működése szabályos ritmust is mutathat: van, hogy hosszú ideig szunnyad, hogy aztán rövid időre kaotikusan viselkedjék – ennek jól ismert példája az előre nem jelezhető sáskajárás: a populáció idővel összeomlik, mivel további terjeszkedését bizonyos tényezők gátolják.

A Természet ritmusai időtartamukat tekintve igen eltérők lehetnek. A baktériumok egy óráig vagy tovább képesek életben maradni a felületeken, a békák tíz-tizenkét évig élnek, a mangrovefák száz évig, a tölgyfák akár ezer évig, a gombák egy‑két naptól több évig, és vannak olyan gombafajhálózatok, amelyek száz vagy akár ezer évig is elélnek. Még a gyengén összekapcsolt oszcilláló objektumok ritmusa is szinkronizálódhat, ahogy az egymáshoz kapcsolt ingák vagy a ciripelő tücskök példája is mutatja. Ezenkívül a születés és a halál ciklusai képezhetnek egyedi mintákat egy‑egy populáción belül. Vannak olyan énekeskabócafajok, amelyek 17 évente, egyszerre jelennek meg, de a felnőtt egyedek csupán három-négy hétig élnek.

A fizikai folyamatoknak is megvan a maguk ritmusa. A mikroklímák napi időjárási mintákat mutatnak; a globális éghajlat éves ciklusban működik; a tengerek mélyén lévő víz ötszáz év alatt kerüli meg a Földet; a bolygónk excentrikus forgása és a Nap körüli keringése együtt váltja ki a százezer éves vagy hosszabb jégkorszakciklusokat. És vannak a földtudósok által kidolgozott modellek, amelyek szerint a következő 200–400 millió évben várhatóan szuperkontinensek jönnek létre, majd válnak szét. A Természet alkotóelemeit befolyásoló tényezők többségét nem ismerjük, ezért hajlunk arra, hogy azonosítsuk azokat, amelyek a jelek szerint domináns szerepet játszanak, majd lehatároljuk a ciklusokat.

A bioszféra önszabályozása az élő részeinek regenerálódásával történik, csakhogy az ezt előidéző folyamatok szabad szemmel többnyire nem láthatók és emberi fül számára nem hallhatók. Nem látjuk és nem halljuk, ahogy a gombák rekonstruálják a talajt, amelyben aztán növények élhetnek, amelyek nélkül az élet az általunk ismert formájában nem létezne. Szemünk és fülünk nem érzékeli az óceánokban zajló folyamatokat sem, amelyek szakadatlanul bontják le az elhalt szervezeteket és kötik meg a szén-dioxidot az óceánfenéken.

Ökoszisztémák

A bioszféra térben annyira változatos, hogy külön-külön kell tanulmányozni a részeit, majd azt, hogy azok hogyan kapcsolódnak egymáshoz, majd újra a részeket, hogy pontosabb képet kapjunk róluk – és így tovább, szüntelen kutatva. Az egyik eredményes megközelítés az, ha a bioszférát ökológiai rendszerek (ökoszisztémák) szövedékének tekintjük, vagyis az adott helyen élő szervezetek (növények, állatok, gombák és mikroorganizmusok) és az élettelen környezetük alkotta komplexumnak, amelyek együttesen szabályozzák a természetes folyamatokat, például az energiaáramlást és az anyagok újrahasznosulását. E rendszereket a Természet ritmusai és ütemei alakítják, és viszont.

Az ökoszisztémák meghatározása szándékosan hagy bizonyos mozgásteret: az, hogy mit tekintünk ökoszisztémának, a vizsgálódásunk szempontjától függ. A mangroveerdők ökoszisztémák, akárcsak a vízgyűjtő területek, a vizes élőhelyek, a mocsarak, a sivatagok és a korallzátonyok, mint ahogy a mezőgazdasági területek, az ültetvények, az állattenyésztő telepek, az édesvizű tavak, az esőerdők, a part menti halászterületek, a torkolatok, a légkör és az óceánok is. Az ökoszisztéma részeit alkotják az itt élő egyedi életformák is. A kerti tó is ökoszisztéma, a benne élő növényekkel és kétéltűekkel együtt. Az ökoszisztémák tehát lehetnek önálló egységek, ugyanakkor egy nagyobb egység részét képezik.

Az ökoszisztémák nem különülnek el élesen egymástól: gyakran átfedik egymást, de egybe is olvadhatnak. Az Okavango folyó Angola egyik dombos térségében ered, és Zimbabwe északi részén öntözi a füves területeket. Ahogy a víz lelassul, a füvek helyett megjelennek a cserjék, majd később, amint az Okavango elszivárog a földben, a cserjék helyét a Kalahári kavicsos sivataga veszi át. Vannak olyan ökoszisztémák is, amelyeken belül – az ökoszisztémát alkotó elemek között – erős kölcsönhatások érvényesülnek, de rajtuk kívül már gyengék: gondoljunk csak arra, hogy az egyiptomi sivatagokban milyen egyértelműek az oázisok határai. Az ökoszisztémák határain világosan látszanak az anyagösszetétel, az organizmusok eloszlása, a talajtípusok, a víztest mélysége stb. közötti különbségek.

Az ökoszisztémák különböznek egymástól térbeli kiterjedésükben (ökoszisztéma az amazonasi esőerdő, az állatok bélrendszerében élő mikroorganizmusok összessége, sőt akár egy vízcsepp) és ritmikus idejükben (órák a baktériumtelepek esetében, évtizedek a tajgák esetében). Egyes ökoszisztémák lefedhetnek teljes régiókat (ilyen például a Mekong folyó medencéje), vulkáni szigeteket (Mikronézia), városcsoportokat (mikrovízgyűjtő területek az etióp fennsíkon), vagy tartozhatnak egyetlen faluhoz (tavak Bangladesben).

A tavi halászterületek jól szemléltetik, hogy az ökoszisztémák működésében mennyire hangsúlyosan vannak jelen a Természet ritmusai. E halászterületek kanonikus vagy archetipikus megközelítése egy determinisztikus világban gondolkodik, ahol a tó ökoszisztémája állandó tápanyag‑ és élőanyag-áramlást biztosít, ami aztán a domináns halpopuláció fennmaradását támogatja. A felnőtt halak ikrákat raknak, majd idővel elpusztulnak. Eközben azokból az ikrákból, amelyek megmaradtak, egyedek kelnek ki, azok felnőnek, szintén ikrákat raknak, majd idővel szintén elpusztulnak, és a ciklus folytatódik.

Ha nincsenek ragadozók, a halászterület megújulási rátája bármely időszakban a születő és az elpusztuló egyedek számának különbözete – ezt nevezik hozamnak. Ha az arány bármely időszakban pozitív, akkor a következő időszakban az állomány megnő, ha negatív, akkor pedig zsugorodik. Az ökoszisztéma egyik jellemzője, hogy ha az állomány egy kritikus méret alá csökken – az ökológusok ezt „küszöbértéknek” nevezik (az 1.1. ábrán az L pont jelöli) –, a populáció a továbbiakban nem lesz életképes. Az elpusztuló egyedek száma meghaladja a születések számát, ami azt jelenti, hogy idővel a populáció kipusztul, és helyét valószínűleg egy másik halfaj veszi majd át, amely kezdetben kis számban van jelen, úgy is mondhatnánk, hogy a háttérben vár a lehetőségre. A halpopuláció teljesen más dinamikája adódna abból, ha az állomány akár csak kismértékben is, de meghaladná az említett küszöbértéket.‍² Pozitív hozam esetén az állomány mérete időszakról időszakra növekedne, de a növekedés üteme már csökkenne, hiszen minél nagyobb az állomány, annál kevesebb táplálék jut egy egyednek. Nagy populációnál a táplálék változatlan mennyisége olyan súlyosan hatna, hogy a hozam az állomány további növekedése mellett csökkenne, egészen addig, amíg az igen nagy populációméretnél (az 1.1. ábrán ez a K ponton túli szakasz) negatívba fordulna. Ez azt jelenti, hogy beavatkozás nélkül a halászterület populációja a K méretnél állapodna meg, ahol a hozam nulla. Az ökológusok szerint az adott populációméret esetében a hozam azért esik vissza nullára, mert a tó elérte az úgynevezett eltartóképességének határát. (Az 1.1. ábrán a K jelöli az eltartóképességet.) Ez azonban nem jelenti azt, hogy a tó ökoszisztémájában megszűnt volna az eltartóképesség regenerációja. A hozam nem azért nulla, mert nincsenek születések, hanem mert a megszületett egyedek száma megegyezik az elpusztult egyedek számával. Az 1.1. ábra a halállomány és a hozam közötti összefüggést szemlélteti.

1.1. ábra. A halállomány és a hozam közötti összefüggés

A halászoknak bőségesen van lehetőségük halat fogni a tóban, mivel az állománynak több olyan mérete is van, ahol a hozam pozitív. Csakhogy a halászok tevékenysége miatt különbség van a halászterület hozama és a megújulási ráta között: a kettő közötti különbség a kifogott halak aránya. Az okos halász – feltételezve, hogy nincs versenytársa, és számára nyereséges tevékenység halászni a tóból – az állomány méretét ebben a tartományban próbálná megtartani, mondjuk, azon a méreten, ahol a hozam legmagasabb szintjén (ez a maximális fenntartható hozam, amelyet az 1.1. ábra maximális fenntartható hozamként jelöl), vagy, ami még valószínűbb, ennél alacsonyabb szinten. Ezután úgy halászna, hogy kifogja a kívánt mennyiséget, de miután azt elérte, minden időszakban csak a hozamot halászná ki. Az állomány így állandó maradna, mivel a kihalászott halak mennyisége megegyezne a hozammal. Ez lenne a fenntartható halászati politika.

Ennek a halászterületnek a végletekig egyszerű modellje az ökológiai károsodás folyamatának ábrázolására is alkalmas. Tegyük fel, hogy a szomszédos mezőgazdasági területekről foszfor jut a tóba, az emiatt tápanyagban egyre gazdagabb lesz, és megindul benne az algavirágzás. A halaknak így egyre kevesebb oxigén jut, ezért a tó halászati termelékenysége visszaesik, ami azt jelenti, hogy az 1.1. ábrán látható állomány–hozam-görbe lefelé és balra mozdul el, végül eltűnik, amikor a virágzás olyan mértékűvé válik az ökoszisztémában, hogy kiöli a tóból az életet.

A halászterület tönkremenetelének másik lehetséges forgatókönyve, ha sok halász van, és mindannyian eléggé alacsony költségekkel halásznak ahhoz, hogy megérje nekik ezt a tevékenységet folytatni. Vegyük azt az esetet, amikor a tó senkinek nem a tulajdona, vagyis mindenki annyi halat foghat, amennyit csak akar. Ebben az esetben szabadon hozzáférhető erőforrásokról beszélünk, márpedig ha a hozzáférés szabad, és a halászat költségei alacsonyak, az egyes időszakokban kifogott halmennyiség meghaladja majd a maximális fenntartható hozamot, tehát a halállomány idővel kimerül. Az óceánokon ez még nem következett be, de nagy területeket érint ez a veszély – erre példa az Északi-tengerben élő közönségestőkehal-populáció. A kimerülést megakadályozandó a közösségek halászati szabályokat vezetnek be: ezek lehetnek alapdíjak, a fogásra kivetett adók vagy akár az egy halász által kifogható mennyiségre vonatkozó szabályok.

Ahogy az édesvizű tó modellje mutatja: bár az ökoszisztémán belül az egyes organizmusok megszületnek, egy ideig élnek, majd elpusztulnak, maga az ökoszisztéma mindaddig fennmarad, amíg ki nem zsákmányolják vagy szennyezéssel nem károsítják. És ennek mélyebb, általánosabb tanulsága van. Minden ember egy‑egy entitás, több ökoszisztéma része, és ugyanakkor a szervezetén belül is vannak ökoszisztémák (mikrobiális ökoszisztéma). A Természet a legnagyobb ökoszisztéma, amelynek mi is részesei vagyunk. A Természet az otthonunk. Benne élünk, bele vagyunk ágyazódva, teljes mértékben tőle függünk – rajta múlik nemcsak a túlélésünk, hanem a jóllétünk is. Azért függünk tőle teljes mértékben, mert a Természet hozza létre azokat a javakat és szolgáltatásokat, amelyekre szükségünk van és amelyeket élvezünk…

Jegyzetek

1 A Jelentést kiegészített formában a Cambridge University Press adta ki.

2 Tehát az L a fordulópont.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Kocsis Árpád
Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Kalocsai Judit

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License
Barlow Condensed – SIL Open Font License