Frank McCourt

Angyal a lépcsőn

Önéletrajz 19 éves koromig

Fordította
BARABÁS ANDRÁS

Shakespeare VIII. Henrikjének részletét
WEÖRES SÁNDOR,
Edward Lear A bagoly és a cica című versét
HAJNAL ANNA,
a többi versbetétet
N. KISS ZSUZSA

Második kiadás

Eredeti kiadás: Frank McCourt: Angela’s Ashes
Scribner, New York, 1996

Copyright © 1996 by Frank McCourt
Hungarian translation © Barabás András, 1999

Könyvemet öcséimnek,
Malachynak, Michaelnak és Alphonsusnak
ajánlom.
Tanulok tőletek, csodállak és nagyon szeretlek benneteket.

Köszönet

Hadd zengjek himnuszt a nők dicséretére.

R’lene Dahlberg szította a parazsat.

Lisa Schwarzbaum elolvasta a kézirat elejét, és biztatott.

Mary Breasted Smyth – maga is kitűnő regényíró – elolvasta az első harmadot, majd továbbadta a kéziratot

Molly Friedrichnek, aki felcsapott irodalmi ügynökömnek, és úgy vélte,

Nan Graham, a Scribner Kiadó főszerkesztője a legalkalmasabb, hogy sínre tegye a könyvet.

Molly nem tévedett.

Maggie, a lányom, megmutatta, milyen nagy kaland lehet az élet.

Az unokámmal, Chiarával töltött rendkívüli pillanatok segítségével fel tudtam idézni, mekkora csoda egy gyermek.

Ellen, a feleségem végighallgatta a felolvasásomat, és az utolsó oldalig buzdított és ünnepelt.

Áldott vagyok én a férfiak között.

I

A szüleimnek New Yorkban kellett volna maradniuk, ahol megismerkedtek, összeházasodtak, és ahol én is születtem. Ehelyett azonban visszaköltöztünk Írországba. Négyéves voltam akkor, az öcsém, Malachy három, az ikrek, Oliver és Eugene még az első évüket sem töltötték be, a kishúgom, Margaret pedig már meg is halt.

Amikor visszapillantok a gyerekkoromra, nem is értem, hogyan éltem túl. Természetesen nyomorúságos gyerekkorom volt – a boldog gyerekkor egy hajítófát sem ér. A szokványos nyomorúságnál persze rosszabb a nyomorúságos ír gyerekkor, de még ennél is sokkal rosszabb a nyomorúságos ír katolikus gyerekkor.

Az emberek sokat kérkednek vagy siránkoznak gyerekkori megpróbáltatásaik miatt, de a katolikus ír gyerek sorsán nem tesz túl semmi. Nincstelenség; dologtalan, nagyszájú, alkoholista apa; a tűz mellett nyöszörgő, istenfélő, agyongyötört anya; fennhéjázó papok; gyereket csépelő tanárok; ráadásnak pedig az angolok, és az a megszámlálhatatlan szörnyűség, amit nyolc hosszú évszázad alatt elkövettek ellenünk.

Mindenekelőtt – valamennyien csuromvizesek voltunk.

A nyílt óceán irdatlan esőpászmái összegyűltek, a Shannon folyó fölött Limerick városáig sodródtak, és örökre ott is maradtak. Eső áztatta Limericket újévtől szilveszterig, a város száraz, szaggató köhögéstől, hörghurutos krákogástól, asztmás lihegéstől, tüdőbajos sípolástól visszhangzott. Mindenkinek folyt az orra, minden tüdő bacilusokkal beoltott szivaccsá változott. A nyavalya számolatlanul termette a gyógymódokat – a légcsőhurutra tejben főzött hagymát javallottak törött borssal; az eldugult légutakra vízben főtt liszt és csalán rongyba csavart kencéje dukált, melyet tűzforrón kellett a beteg mellére csapni.

Októbertől áprilisig a limericki falakon csillogott a nedvesség. A ruha sose száradt meg teljesen – a tweed- és gyapjúkabátok számos élőlénynek adtak otthont, s olykor titokzatos tenyészetek sarjadtak bennük. A kocsmák népe a nedves test és ruha gőzét szívta be, hozzá a kilöttyent fekete sör és whiskey áporodott bűzével kevert cigaretta- és pipafüstöt, s mindezt kissé átszínezte a pisiszag, amely a kinti budi felől szüremlett be, ahol sok férfi rókázta ki egész heti fizetését.

Az eső a templomba hajtott bennünket – menhelyünk, erősségünk, egyetlen száraz szigetünk volt a templom. Misén, áldásosztáskor, novena idején nyirkos csoportokban bújtunk össze, és átszunyókáltuk a prédikációt; közben gőz szállt fel a ruhánkból, s elvegyült a tömjén, a virágok meg a gyertyák édes illatával.

Limericket messze földön ájtatos városként emlegették; mi persze tudtuk, hogy az eső az oka az egésznek.

• • •

Apám, Malachy McCourt egy toome-i tanyán született Antrim megyében. Akárcsak az apja, ő is ridegtartásban nevelkedett, és hol az angolokkal gyűlt meg a baja, hol az írekkel, hol mindkét nációval. Harcolt a régi Ír Köztársasági Hadseregben, és egy elkeseredett akció után azon vette észre magát, hogy menekülnie kell, mert vérdíjat tűztek ki a fejére.

Gyerekkoromban elnéztem apámat, ritkuló haját és ritkuló fogsorát, és sehogy sem értettem, hogyan lehet egy ilyen fejért bármilyen díjat adni. Tizenhárom éves voltam, amikor apai nagyanyám elárult egy titkot: kisbabakorában szegény apádat a fejére ejtették. Baleset volt, és később már nem stimmelt nála valami. Ne feledd, hogy a fejre ejtett emberekkel gyakran nem stimmel valami.

A beütött fejére kitűzött vérdíj miatt apámat ki kellett csempészni Írországból – egy Galwayból induló teherhajón távozott. A szesztilalom kellős közepén kötött ki New Yorkban, ahol úgy érezte, meghalt, s bűnei miatt a pokolra jutott. Aztán fölfedezte a bögrecsárdákat, és visszatért az életkedve.

Miután beutazta és végigitta Amerikát és Angliát, utolsó éveiben már nyugalomra vágyott. Visszaköltözött a forrongó Belfastba. Pokolra minden felekezetet és nemzetet!, mondta, és inkább az andersontowni hölgyekkel kvaterkázott. A hölgyek finomságokkal csábítgatták, de elhessegette őket, és a teáját iszogatta. Nem gyújtott rá többé, az italhoz sem nyúlt, mi értelme maradt hát az életnek? Letelt az ideje, és meg is halt a Victoria Kórházban.

Anyám, született Angela Sheehan, egy limericki nyomornegyedben nőtt fel két bátyjával, Thomasszal és Patrickkal, a nővérével, Agnesszel és az anyjával. Apját, aki hetekkel Angela születése előtt Ausztráliába távozott, sose látta.

Az apa egy este, miután sok porter sört döntött magába a limericki kocsmákban, a sikátorban dülöngélve kedvenc nótáját énekli:

Ki szórt gatyát Murphyné levesébe?
Rájuk dörgött, de nem volt pisszenés se,
A szememtül látok, fene a pofátok,
Ki szórt gatyát Murphyné levesébe?

Virágos jókedvében úgy gondolja, eljátszik egyéves fiacskájával, Patrickkal. Tündéri kis kölyök. Jaj, de szereti az apukáját a Paddyke! És milyen nagyokat nevet, amikor az apu földobálja a levegőbe! Hopp, hopp, most repül a kisfiú, ott repül a sötétben, a koromsötétben, jesszusom, nem tudod elkapni a gyereket, szegény kicsi Patrick fejjel érkezik a földre, valami bugyborékoló hang jön belőle, nyöszörög, elhallgat. A nagyanyám kikászálódik az ágyból, húzza lefelé a nagy hasa, benne anyám. Alig bírja a kis Patrickot fölemelni a padlóról. Nagyot nyög a gyerekkel a kezében, és nagyapámhoz fordul. Na, most aztán ki innen. Kifelé. Ha egy perc múlva itt talállak, beléd vágom a kisbaltát, te részeges állat. Isten az atyám, egyszer még kötélre jutok miattad. Takarodj.

Nagyapám igazi férfi, nem hagyja magát. Jogom van, mondja, hogy a saját házamban tartózkodjak.

Nagyanyám nekiront. Nagyapám összetöpörödik a kerengő dervis előtt, akinek a karján a sérült gyereke fekszik, a hasában meg ott mocorog az egészséges. A nagyapám kibotorkál a házból, végig a sikátoron, és meg sem áll Ausztráliáig.

A kis Pattel, a nagybátyámmal attól fogva nem stimmelt valami. Nem nőtt be a feje lágya; a bal lába erre tekeredett, a teste amarra. Sose tanult meg írni-olvasni, az Isten ehelyett másik jótéteményt tartogatott a számára: amikor nyolcévesen újságárus lett, gyorsabban tudta számolni a pénzt, mint maga a pénzügyminiszter. Senki sem tudta, miért szólítják Sheehan apunak meg Apátúrnak, viszont szerette egész Limerick.

Anyámmal a születése éjszakáján kezdődtek a bajok. Nagyanyám ott fekszik az ágyban, nyög, liheg a fájásoktól, és Majella Szent Gellérthez, a várandós anyák védőszentjéhez imádkozik. Mellette O’Halloran nővér, a bába, ünneplőben. Szilveszter van, Mrs. O’Halloran pedig nagyon aggódik, hogy mielőbb megszülessen a gyerek, és még elmehessen mulatni. Mondogatja is nagyanyámnak: Nyomjunk már, nyomjunk. Jézus, Mária, Szent József, ha nem sietünk ezzel a gyerekkel, hát nem lesz meg újévig, akkor meg minek vettem fel az új ruhám? Hagyjuk a csudába Majella Szent Gellértet. Mit tud egy férfi segíteni egy nőn ilyen állapotban, még ha szent is? Majella Szent Gellért tehet egy szívességet.

Nagyanyám átirányítja imáit Szent Annához, a nehéz szülés védőszentjéhez, de a gyerek csak nem jön. O’Halloran nővér azt tanácsolja a nagyanyámnak, imádkozzon Júdás Tádé apostolhoz, a reménytelen ügyek védőszentjéhez.

Júdás Tádé, reménytelen ügyek védőszentje, segíts. Kétségbe vagyok esve. Nagyanyám nyöszörög, nyom, és kibukkan az újszülött feje, csak a feje, ő az anyám, és épp most ütik el az éjfélt, itt az új esztendő. Limerick füttyögésben, dudálásban, szirénázásban tör ki, fújják a rezesbandák, az emberek kurjongatnak, énekelnek, boldog új évet. Auld Lang Syne, angeluszra hívnak a harangok, O’Halloran nővér a hiába fölvett ünneplőruha miatt pityereg, az a gyerek még mindig nem bújt elő, én meg itt állok gálába. Jössz már, baba, jössz már végre? Nagymama nagyot nyom, és a gyerek világra jön, gyönyörű kislány, göndör fekete a haja, szomorú kék a szeme.

Magasságos Atyaúristen, mondja O’Halloran nővér, ez a gyerek egy időutazó, a feje az új évben született, a segge meg az óévben, vagy fordítva volt, és a feje az óévben, a kis segge meg az újban? Maga csak írjon a pápának, hogy döntse el, melyik évben született a gyerek, én meg elteszem ezt a ruhát jövőre.

A gyereket pedig Angelának nevezték az angelusz miatt, mert erre hívott a harangszó, és az új évet is jelezte, a percet, amikor világra jött, és mert amúgy is olyan volt, mint egy kis angyal.

S csüggj rajta mint gyerek,
Ha vén is, ősz és gyönge,
Mert az anyád szeret,
Míg nem teszik a földbe.

A Paulai Szent Vince Iskolában Angela megtanult írni, olvasni, számolni, és kilencesztendős korára be is fejezték iskoláztatását. Volt aztán takarítónő; cseléd; fehér fityulás, ajtónyitogató szobalány; de nem volt elég ügyes a pukedlizésben, mire az anyja megmondta, Neked még ehhez sincs tehetséged. Tisztára hasznavehetetlen vagy. Miért nem mégy Amerikába, ahol mindenféle hasznavehetetlen ember megél? Fizetem az utat.

New Yorkban Angela éppen elérte a hálaadás ünnepét a nagy gazdasági világválság első esztendejében. Malachyval egy vendégségben találkozott Brooklynban, a Classon Avenue-n, a MacAdorey házaspárnál. Malachynak megtetszett Angela, Angelának Malachy. Malachy kivert kutyának látszott – nyilván a három hónap miatt, amit egy teherautó elkötéséért töltött a börtönben. A barátjával, John McErlaine-nel elhitték, amit a bögrecsárdában meséltek nekik, hogy a teherautó rogyásig van pakolva hús- és babkonzervvel. Vezetni egyikük sem tudott, a rendőrök pedig nyomban észrevették és leállították a Myrtle Avenue-n kacsázó járművet. Átkutatták a csomagteret, és nem értették, miért köt el valaki egy gombokat tartalmazó dobozokkal (és nem hús- meg babkonzervvel) megrakott teherautót.

Angelát vonzotta a kivert kutya bús képe, Malachy meg magányos volt a háromhavi börtön után, így a dolog szükségképp svédtornába torkollott.

A svédtorna az a talajgyakorlat, amikor az aktust lábujjhegyen, behajlított térddel, a falnak támaszkodva hajtja végre a férfi és a nő, és a behajlított térdük beleremeg az élvezetbe.

A svédtorna folytán Angela állapotos lett, mire, természetesen, megindult a sustorgás. Angelának unokatestvérei is éltek New Yorkban, a MacNamara nővérek, Delia és Philomena. Mindketten férjhez mentek már, egyikük Jimmy Fortune-hoz Mayo megyéből, másikuk az ősbrooklyni Tommy Flynnhez.

Delia és Philomena egyaránt nagy mellű, harcias debella volt. Amikor végigvonultak a brooklyni járdán, az apróbb termetűek kitértek az útból, megadták az illő tiszteletet. A nővérek pontosan tudták, mi a jó és mi a rossz, és azt is, hogy a vitás esetekre az egyetlen római katolikus apostoli anyaszentegyház tudja a választ. Tudták, hogy a hajadon Angelának nincs joga arra, hogy állapotos legyen, és hogy emiatt ellenintézkedésre lesz szükség.

Az ellenintézkedést meg is tették. Jimmyvel és Tommyval az uszályukban bemasíroztak az Atlantic Avenue-i bögrecsárdába; pénteki fizetésnapokon itt lehetett föllelni Malachyt, már amikor volt munkája. A csapos, Joey Cacciamani nem akarta beengedni a nővéreket, de Philomena megmondta neki, hogy ha nem szeretné, hogy letekerjék az orrát és szétverjék a berendezést, akkor eressze be őket, mert Isten dolgában járnak. Joey azt felelte: Jóvanna, jóvanna, hát hogy ezek az írek mind egyformák! Mindig csak a bajt keresik.

Malachy a bár túlsó végében áll. Elsápad, kényszeredetten mosolyog a nagy mellű nővérekre, és meghívja őket egy italra. A hölgyek nem mosolyognak, és gőgösen visszautasítják a meghívást. Delia azt mondja, Nem is tudjuk, miféle északír családból való vagy.

Philomena hozzáteszi: Gyanús, hogy protestánsok is dekkolnak abban a családban. Ezek után nem is csodáljuk, mit műveltél az unokatestvérünkkel.

Jimmy közbeszól: Nono, lassan a testtel. Arról nem tehet, ha protestánsok is vannak a családjában.

Mire Delia: Te csak fogd be.

Tommynak is be kell avatkoznia. Az ír nemzet gyalázata, amit avval a lánnyal csináltál, szégyellheted magadat.

Hajjaj, szégyellem is, mondja Malachy.

Kérdezett valaki?, förmed rá Philomena. Elég bajt csináltál már a hablatyolásoddal, úgyhogy kussojjá.

És amíg a pofád befogod, folytatja Delia, majd megmutatjuk neked, mivel tartozol szegény unokatestvérünknek, Angela Sheehannek.

Jaj, persze, persze, nyögi ki Malachy, a tartozás az tartozás, azért is mondom, hogy boldogan meghívok mindenkit egy körre, amíg megbeszéljük a dolgokat.

Tartsd meg a piát, és nyomd föl magadnak beöntésben, tanácsolja Tommy.

Mire Philomena: A kis unokatestvérünk még le se száll a hajóról, és te máris felcsinálod. Minálunk, Limerickben még nem vesztek ki az erkölcsök, értve vagyok? Mink nem olyanok vagyunk, mint az antrimi tahók. Antrimban persze hemzsegnek a protestánsok.

Nem is néz ki protestánsnak, veti közbe Jimmy.

Delia rendreutasítja: Ne ugass már bele.

Mást is észrevettünk ám, folytatja Philomena. Hogy olyan furcsán viselkedsz.

Malachy elmosolyodik. Tényleg?

Igen, mondja Delia. Asszem, az egyik első dolog volt, amit észrevettünk rajtad, ez a furcsa viselkedés, amitől olyan kellemetlenül érezzük magunkat.

Az a sunyi protestáns bazsalygás, mondja Philomena.

Jaj, csak a rossz fogam miatt van, mentegetőzik Malachy.

Akár jó a fogad, akár rossz, akár furcsa a viselkedésed, akár nem, el fogod venni azt a lányt, hogy csak úgy füstöl, jelenti ki Tommy. Viszed az oltár elé.

Ajjaj, tulajdonképpen még nem is ütemeztem be a nősülést, mondja Malachy. Nem kapok munkát, úgy meg hogy tartsak el…

Szóval meg fogsz nősülni, mondja Delia.

Viszed az oltár elé, mondja Jimmy.

Kuss legyen, mondja Delia.

• • •

Malachy nézi, ahogy kivonulnak. Hű, most aztán nyakig benne ülök, mondja Joey Cacciamaninak.

Azt elhiszem, feleli Joey. Ha ez a két nő rám támadna, már ugranák is a Hudsonba.

Malachy átgondolta, miben ül nyakig. Még lapult egy-két dollár a zsebében az utolsó munkahelyéről, meg egy nagybátyja is lakott San Franciscóban, vagy valamelyik kaliforniai San Hogyishívjákban. Nem volna-e bölcsebb meglépni Kaliforniába, jó messzire a mellyes MacNamara nővérektől meg a bősz férjektől? De bizony, nagyszerű az ötlet. Először is gyorsan megmutatja, ki az ír a háznál, és megünnepli a döntést meg az indulást. Joey töltött, és az italtól majd’ kigyulladt Malachy nyelőcsöve. Ez aztán a tőről metszett ír ital! Malachy azt mondta Joeynak, hogy ez bizonyára a szesztilalmi koktél, egyenest az ördög szeszfőzdéjéből. Joey vállat vont. Mittomén. Én csak egy csapos vagyok. Mindegy, ez is jobb volt a semminél, Malachy máris kért még egyet, és egyet neked is, Joey, és kérdezd meg azt a két kedves olaszt, mit innának, jaj, hová gondolsz, Joey, persze hogy van nálam elég pénz.

A Long Island vasútállomás padján ébredt, egy rendőr dobolt a cipőjén a gumibotjával, a menekülésre szánt pénz elfogyott, a MacNamara nővérek elevenen fogják felfalni Brooklynban.

• • •

Szent Józsefkor, egy csípős, hideg márciusi napon, négy hónappal a svédtorna után Malachy feleségül vette Angelát, augusztusban pedig megszületett a gyerek. Novemberben Malachy berúgott, és úgy döntött, ideje anyakönyveztetni a kicsit. Gondolta, legyen a baba az apja után Malachy, de az északír tájszólása meg a részeg motyogása miatt a tisztviselő összezavarodott, és egyszerűen csak Valakit írt az anyakönyvbe.

Csupán december vége felé vitték el Valakit a Szent Pál-templomba, hogy megkereszteljék. A Francis nevet kapta – az apjának az apja után, no meg a nagyszerű assisi szent miatt. Angela második keresztnevet is akart (Munchin, Limerick védőszentje tetszett meg neki), de Malachy azt mondta, hogy na, azt majd sohanapján. Neki aztán nem lesz olyan fia, akinek limericki neve van. Épp elég nehéz az élet egyetlen névvel. A második keresztnév rémes amerikai szokás, és az égvilágon semmi szükség rá, pláne ha valakit az assisi szentről neveztek el.

A keresztelő napján némi késedelem mutatkozott, mert a kiszemelt keresztapa, John McErlaine berúgott egy bögrecsárdában, és megfeledkezett a feladatáról. Philomena azt mondta a férjének, Tommynak, hogy neki kell a keresztapaságot vállalnia. A gyerek lelkéről van szó, tette hozzá. Tommy lesunyta a fejét, és morgolódott. Hát jó, leszek én a keresztapa, de ahhoz semmi közöm, hogy ha felnőttkorában ugyan-olyan disznóságokat csinál, mint az apja, meg ugyanolyan furcsán viselkedik. Ha ő is olyan lesz, akkor csak menjen John McErlaine-hez a bögrecsárdába. A pap így szólt: Igaz ember vagy, Tom, derék ember, jó ember, aki sose kerülgeti a bögrecsárdákat. Malachy, akiben épp a bögrecsárda miatt volt egy kis nyomás, sértve érezte magát, és vitába akart szállni a pappal, szentségtöréssel súlyosbítva a szentségtörést. Kapja csak le a gallérját, és meglátjuk, melyikünk az igazi férfi. A debelláknak meg a bősz férjeknek kellett Malachyt visszafogniuk. Angelának, az ifjú anyának izgalmában kiment a fejéből, hogy a gyerek ott fekszik a karján, és belepottyantotta a szenteltvíztartóba. Tökéletes protestáns alámerítkezés. A ministránsgyerek kikapta a babát a medencéből, és visszaadta Angelának, aki hüppögve ölelte át víztől csöpögő magzatát, és a keblére szorította. A pap elnevette magát, ő még ilyet nem látott, ez most már egy rendes baptista gyerek, rá, mármint a papra nincs is szükség. Ettől Malachy agya újfent elborult, és neki akart ugrani a papnak, aki holmi protestánsnak merte gyalázni az ő gyermekét. A pap azt mondta neki, Csöndesebben, ember, Isten házában vagyunk, mire Malachy: Még hogy Isten háza, kinyalhatjátok a seggemet, erre kihajították a Court Streetre, mert Isten házában nem szabad olyat mondani, hogy segg.

A keresztelő után Philomena közeli otthonába hívta a társaságot teára, sonkára meg süteményre. Tea?, kérdezte Malachy, Philomena pedig azt mondta neki, Most mi bajod a teával? Inkább whiskey-t innál? Malachy a teát egészen kiváló ötletnek nevezte, csakhogy előbb még el kell számolnia John McErlaine-nel, akiben annyi tisztesség sem volt, hogy eleget tegyen keresztapai kötelességeinek. Angela azt mondta a férjének, Csak az alkalmat lesed, hogy rohanhass a bögrecsárdába, mire Malachy megesküdött: Isten a tanúm, az ital most eszembe se jutott. Angela elsírta magát. A fiad keresztelője napján is muszáj a kocsmába menned? Delia undorító alaknak titulálta Malachyt, no de mit is várhatnánk Észak-Írországtól.

Malachy egyik lábáról a másikra állt, hol az egyikükre nézett, hol a másikukra, aztán a szemébe húzta a sapkáját, a kezét a nadrágzsebébe süllyesztette, s egy Hajjaj, bizony! után sarkon fordult, ahogyan Antrim megye távoli zugaiban szokás sarkon fordulni, és végigsietett a Court Streeten az Atlantic Avenue-i bögrecsárda felé, ahol minden bizonnyal megvendégelik egy-két italra a fia keresztelőjének örömére.

Philomenáéknál a nővérek és a férjek ettek-ittak, miközben Angela a kisbabát dajkálta és sírdogált. Philomena sonkás kenyeret evett, és tele szájjal támadt rá Angelára. Tessék, itt a hülyeséged eredménye. Még ki se köt az a hajó, és már beleesel egy ekkora baromba. Maradhattál volna hajadon, örökbe adhattad volna a gyereket, és akkor most is szabad lennél. Angela hangosan sírt. Ekkor Delia förmedt rá: Hagyd abba, Angela, nagyon kérlek, hagyd abba. Csak magadat okolhatod, hogy teherbe estél egy északi iszákostól, aki nem is néz ki katolikusnak avval a furcsa viselkedésével, sőt. Szerintem… szerintem… van valami protestáns beütés a pasasban. Ne pofázzál bele, Jimmy.

A helyedben, tanácsolta Philomena, vigyáznék, hogy ne szülessen több gyerekem. Ennek nincsen állása, és nem is lesz soha, ha ennyit iszik. Szóval… nem kell több gyerek. Figyelsz, Angela?

Igen, Philomena.

• • •

Egy év múlva újabb gyerek született. Angela a Malachy nevet adta neki az apja után, második keresztnévnek meg a Gerardot az apa testvére után.

A MacNamara nővérek azt mondták, Angela szapora, mint a nyulak, és hogy nem áll módjukban foglalkozni vele, amíg észre nem tér.

A férjek egyetértettek.

• • •

Egy Classon Avenue-i játszótéren vagyok Brooklynban az öcsémmel, Malachyval. Ő kétéves, én három. Mérleghintázunk.

Föl, le, föl, le.

Malachy van fent.

Leszállok a hintáról.

Malachy le. A hinta odavágódik a földhöz. Malachy üvölt. A kezét a szájához szorítja. Folyik a vér.

Jaj, Istenem, a vér nagyon nagy baj. Anyám agyoncsap.

Már itt is van, rohanna át a téren, csak a nagy hasa lassítja le.

Mit csináltál? Mit csináltál avval a gyerekkel?

Nem tudom, mit mondjak. Nem tudom, mit csináltam.

Anyám megcibálja a fülemet. Mars haza. Feküdj le.

Feküdjek le? Fényes nappal?

Anyám a játszótér bejárata felé taszigál. Indulj már.

Aztán felkapja Malachyt, és elkacsázik vele.

• • •

Apám barátja, Dan MacAdorey áll a házunk előtt, a járda szélén, a feleségével, Minnie-vel. A csatornában egy kutya fekszik, azt nézik. A kutya feje körül minden csupa vér. Ugyanolyan színű, mint az a vér, ami Malachy szájából csordult ki.

Malachyban a kutya vére folyik, a kutyában Malachyé.

Megrántom Mr. MacAdorey kezét, és elmondom neki, hogy Malachyban is olyan vér van, mint a kutyában.

Úgy van, Francis. A macskáknak is van vérük. Meg az eszkimóknak is. Ugyanaz a vér.

Hagyd már abba, Dan, kéri Minnie. Hagyd abba, ne zavard már össze ezt a csöpp legényt. Minnie elmagyarázza nekem, hogy a szegény kutyulit elütötte az autó, és az úttest közepétől vonszolta ide magát, mielőtt elpusztult. Haza akart menni, szegény szerencsétlen.

• • •

Mr. MacAdorey azt mondja nekem: Most már eredj haza, Francis. Nem tudom, mit csináltál a kisöcséddel, de anyádnak be kellett vinnie a kórházba. Eredj haza, kisfiam.

Malachy is meghal, mint a kutya, MacAdorey bácsi?

Minnie szerint csak a nyelvét harapta el, nem fog meghalni.

A kutya miért halt meg?

Letelt az ideje, Francis.

• • •

Üres a lakás, a két szoba, a hálószoba meg a konyha között járok fel-alá. Apám elment állást nézni magának, anyám a kórházban Malachyval. Ennék valamit, de a jégszekrényben csak néhány káposztalevél úszkál a vízzé olvadt jégben. Apám azt mondta, soha ne egyél semmi olyat, ami a vízben úszik, mert lehet, hogy már rohadt. Elalszom a szüleim ágyán, és amikor anyám fölráz, már csaknem sötét van. A kisöcséd egy darabig aludni fog. Majdnem leharapta a nyelvét. Sok-sok öltéssel varrták össze. Menj át a másik szobába.

Apám a konyhában fekete teát kortyol a nagy, mázas fehér bögréjéből. Ölbe vesz.

Apu, meséld el a Kukúúút!

Cuchulainnak hívják. Na, mondd szépen utánam, Ku-hu-lin. Akkor mesélem el, ha szépen kimondod a nevét. Ku-hu-lin.

Szépen kimondom a nevét, mire apu elmeséli nekem Cuchulain történetét, akit kisfiúkorában még Setantának hívtak. Írországban cseperedett fel, ahol kiskorában apu is lakott, Antrim megyében. Setantának volt egy botja meg egy labdája, és egyszer, amikor megütötte a labdát a bottal, a labda berepült egy nagy kutya szájába, Culain kutyájáéba, és az állat megfulladt. Hú, Culain nagyon megmérgesedett, és azt mondta, Hát most mitévő legyek a nagy kutyám nélkül? Ki őrzi a házamat, ki vigyáz a feleségemre, a tíz kis gyerekemre, meg a sok-sok malacomra, tyúkomra, juhomra?

Setanta bocsánatot kért, és azt mondta, majd őrzöm én a házad a botommal meg a labdámmal, és a nevem mától fogva Cuchulain legyen, Culain kutyája. Így is történt. Őrizte a házat meg az egész vidéket, és nagy-nagy hős vált belőle, ő lett a híres Ulsteri Kopó. Apu úgy mesélte, hogy nagyobb hős volt, mint Herkules vagy Akhilleusz, akivel folyton dicsekszenek a görögök, és becsületes küzdelemben egymaga szembe tudott szállni Artúr királlyal meg az összes lovagjával, bár az angolokkal sohasem lehetett becsületes küzdelmet vívni.

Ez a mese az enyém. Apu nem mesélheti el se Malachynak, se más gyereknek a folyosón.

Apu befejezi a történetet, és ad egy kortyot a teájából. Keserű, de azért nagyon szeretek apu ölében ülni.

• • •

Malachy nyelve napokra bedagadt, egy hangot sem képes kinyögni, beszélni meg végképp nem tud. De ha tudna is, nem figyelne rá senki, mert két új kisbabánk érkezett, egy angyal hozta őket az éjszaka közepén. A szomszédok azt mondják: Tyű, a mindenit, de szép két kis kölök, látod a hatalmas gombszemüket?

Malachy a szoba közepén áll, minden vendégre felnéz, a nyelvére mutat, és azt nyögi, hukk, hukk. A szomszédok leintik: Nem látod, hogy a kistestvéreidet jöttünk megnézni? – erre Malachy sír, amíg apu meg nem simogatja a fejét. Tedd el a nyelved, és menj ki, játssz Frankie-vel. Indulás.

A játszótéren elmesélem Malachynak a kutyát, amelyik az utcán pusztult el, mert valaki egy labdát nyomott a szájába. Malachy a fejét rázza. Nem hukk labda volt, hukk. Autó hukk ütötte el. Sír, mert fáj a nyelve, alig tud beszélni, és az nagyon rossz, ha valaki nem tud beszélni. Nem engedi, hogy lökjem a hintán. Már hukk a mérleghintán hukk megöltél. Hukk. Inkább Freddie Leibowitzcal löketi magát, és nagyon élvezi, nevetve lendül fel az égig. Freddie már nagy, hétéves. Én is megkérem, hogy lökjön meg. Nem, mert meg akartad ölni az öcsédet.

Megpróbálom hajtani magam a hintán, de csak előre-hátra sikerül lépkednem. Mérges vagyok, mert Freddie és Malachy kinevetnek, amiért nem tudok hintázni. Nagyon jó barátok lettek hirtelen, a hétéves meg a kétéves. Mindennap nevetgélnek, és Malachy nyelvének jót tesz a sok nevetés.

Amikor az öcsém nevet, látszik a sok pici, fehér, rizskása foga, és ragyog a szeme. Kék szemű, mint az anyám. Aranyszőke a haja, az arca rózsaszín. Az én szemem barna, mint apué. A hajam fekete, és a tükörben fehérnek látom az arcomat. Anyám azt meséli a folyosón Mrs. Leibowitznak, hogy Malachynál nincs jobb kedvű gyerek az egész világon. Azt is elmondja Mrs. Leibowitznak a folyosón, hogy Frankie ugyanolyan furcsán viselkedik, mint az apja. Nem tudok rájönni, mi lehet az a furcsa viselkedés, de nem kérdezhetem meg, mert nem nekem való, amiről beszélnek.

• • •

Szeretnék a hintával az égig repülni, föl a felhőkbe. Talán körberepülhetném az egész világot, és akkor nem hallanám többé éjszakánként a kisöcséim, Oliver és Eugene sírását. Anyám szerint folyton éhesek. Anyu is szokott sírni az éjszaka közepén. Azt mondja, teljesen kimeríti az ápolás, szoptatás, pelenkázás, mert négy fiú túl sok egyetlen nőnek. Bárcsak lenne egy kislánya, és csak vele törődhetne. Mindenét odaadná egy édes kislányért.

A játszótéren vagyok Malachyval. Négyéves vagyok, ő három. Engedi, hogy meglökjem a hintán, mert egyedül nem tudja rendesen hajtani magát, Freddie Leibowitz pedig iskolában van. A téren kell maradnunk, mert az ikrek alszanak, anyám pedig azt mondja, nagyon ki van merülve. Eredjetek ki játszani, hagyjatok egy kicsit békén. Apu elment állást keresni, néha whiskey-szagú, amikor hazajön, és az összes nótát elénekli a szenvedő Írországról. Anyu fölmérgesedik, és azt mondja, hogy Írország tehet neki egy szívességet. Mire apu, hogy szép dolog így beszélni a gyerekek előtt, anyu erre azt feleli, hogy apu ne törődjön vele, más hogyan beszél, inkább étel lenne az asztalon ahelyett, hogy Írország szenvedését kell hallgatni. Anyu szerint gyásznap volt, amikor véget ért a szesztilalom, mert most apu akkor is kap egy whiskey-t vagy sört, mikor a kocsmában elvállalja, hogy kisöpör vagy hordót cipel. Néha hazahozza a munkájáért kapott étel maradékát, rozskenyeret, húskonzervet, savanyút. Leteszi az ennivalót az asztalra, de ő maga csak teát iszik. Azt mondja, az étel csak megzavarja az ember szervezetét, és hogy nem érti, honnan van ezeknek a kölköknek ekkora étvágyuk. Onnan, hogy folyton éheznek, szól vissza anyu.

• • •

Amikor apunak sikerül munkát szereznie, anyu jókedvű, és ezt énekli:

Belátja bárki, a csókod mért szomjazom,
Így kellett lenni, van rá jó okom,
Hát mégsem lehetetlen, hogy te engem
Szeress, szeress?

Amikor apu hazahozza az első heti fizetését, anyu nagyon örül, hogy kifizetheti azt a helyes olasz fűszerest, és hogy megint kihúzhatja magát az utcán, mert nincs annál rosszabb a világon, mint amikor az ember tartozik, vagy a lekötelezettje valakinek. Ilyenkor kitakarítja a konyhát, elmossa a bögréket meg a tányérokat, lesöpri a morzsát és az ételdarabkákat az asztalról, kitakarítja a jégszekrényt, és friss jégtömböt rendel egy másik olasztól. Vécépapírt vásárol, amit magunkkal vihetünk a folyosó végébe, a vécére, mert az sokkal jobb, mondja, mint amikor a Daily News főcímeitől fekete a seggünk. Vizet forral a tűzhelyen, és egész álló nap a nagy bádogteknőben mossa az ingeket, harisnyákat, az ikrek pelenkáit, a két lepedőnket meg a három törülközőnket. A tisztát kiteregeti a bérház mögötti szárítókötélre, és nézegethetjük, ahogy a ruha táncol a napfényben meg a szélben. Anyu nem szereti, ha mosás után a szomszédok pontosan tudják, mink van, de nincs édesebb a napon szárított ruha illatánál.

Amikor apu péntek este hazahozza az első heti fizetését, tudjuk, hogy csodálatos hétvége vár ránk. Szombat este anyu vizet forral a tűzhelyen, és lecsutakol bennünket a bádogteknőben. Apu fog szárazra törölni. Utána Malachy megfordul, és a hátsó felét mutatja. Erre apu úgy tesz, mintha felháborodna, és ezen mindannyian nevetünk. Anyu forró csokoládét főz, és fennmaradhatunk, amíg apu fejből mesél nekünk. Csak egy nevet kell bemondanunk, Mr. MacAdorey-ét, vagy Mr. Leibowitzét a folyosóról, és apu máris egy brazíliai folyón evezteti őket, mert zöld orrú, rézbőrű indiánok elől kell menekülniük. Ilyen éjszakákon úgy merülünk álomba, hogy tudjuk, másnap reggelire tükörtojást kapunk sült paradicsommal, aztán huszárrostélyost, teát sok cukorral és tejjel, és nagy ebédet eszünk, lesz sonka krumplipürével, zöldborsóval és anyuféle gyümölcsös, sherryvel meglocsolt piskóta, a tetején vaníliasodó.

Amikor apu hazahozza az első heti fizetését, és az idő is szép, anyu kivisz bennünket a játszótérre. Leül egy padra, és Minnie MacAdorey-val beszélget. Limericki emberekről mesél, Minnie pedig belfastiakról, és nagyokat nevetnek, mert Írországban sok mulatságos ember él, északon is, délen is. Aztán szomorú dalokat tanítanak egymásnak, mire Malachyval otthagyjuk a hintát, és odaülünk hozzájuk a padra énekelni.

Egy csapat baka a táborban este
Arról dumált, hogy ki a szívszerelme,
Egy kivétellel mindnek jó a kedve,
Rászállt a búbánat arra a gyerekre.
A társa hívja, jer velünk, halljad,
Kikapsz majd egyet te is magadnak.
De Ned rázza fejét, és csupa büszkeség,
Kettőt is szeretek, úgy, mint az anyámat,
S hozzájuk sosem leszek hűtelen,
Az egyik az anyám, a Jóisten megáldja,
A másik pedig a kedvesem.

Malachyval együtt énekeljük, amitől anyu és Minnie úgy nevet, hogy a könnye is kicsordul, mert a végén Malachy mélyen meghajol, és anyura mutat. Dan MacAdorey, aki épp jön haza a munkából, azt mondja, Rudolph Valentino most aztán felkötheti a gatyáját.

Amikor hazamegyünk, anyu teát főz, és lekváros kenyeret ad, vagy vajas-sós krumplipürét. Apu teázik, és nem eszik semmit. Anyu azt mondja: Isten az égben, hát hogy vagy képes egész nap egy falat nélkül dolgozni? Apu azt feleli: Elég nekem a tea. Mire anyu: Tönkreteszed az egészségedet, de erre apu megint azt mondja, hogy az étel csak megzavarja a szervezetet. Megissza a teáját, mesél nekünk, betűket és szavakat mutat meg a Daily Newsban, vagy rágyújt egy cigarettára, a falat bámulja, és megnyalja a szája szélét.

Amikor apu már harmadik hete dolgozik, nem hozza haza a fizetését. Péntek este otthon várunk rá, és anyutól kenyeret meg teát kapunk. Besötétedik, a Classon Avenue-n kigyúlnak a lámpák. Más férfiak már rég hazaértek a munkából, és tükörtojást esznek, mert pénteken húst nem szabad. Hallani, hogy a felső és az alsó emeleten meg a folyosón a többi családban beszélgetnek, és a rádióban Bing Crosby énekel: Haver, adj egy tízest.

Malachy és én az ikrekkel játszunk. Tudjuk, hogy anyu most nem fogja elénekelni: Belátja bárki, a csókod mért szomjazom. A konyhaasztalnál ül, és magában mondogatja, hogy Na, most mihez kezdjek?, amíg késő lesz, és apu a Roddy McCorley-t énekelve fölbotorkál a lépcsőn. Belöki az ajtót, és ránk kiabál, Hol van a csapatom? Hová tűntek a harcosok?

Anyu kéri: Hagyd békén a kisfiúkat. Félig üres gyomorral feküdtek le, mert neked muszáj whiskey-t vedelned.

Apu a hálószobaajtóhoz lép. Talpra, fiúk, kifelé. Öt centet kap, aki megesküszik, hogy Írországért áldozza az életét.

Fogad Kanada erdeje,
Szigetünk eldobott;
Szép, tágas föld ez, kellene,
De szívünk csak hazahúz.

Talpra, fiúk, mozgás. Francis, Malachy, Oliver, Eugene. Vörös lovagok, ír hazafiak, köztársasági katonák, ki az ágyból.

Anyu a konyhaasztalnál ül és reszket, a haja nedvesen előrelóg, az arca is csupa lucsok. Nem vagy képes békén hagyni őket? Jézus, Mária, Szent József, hát nem elég, hogy egy fillért se hozol haza, még a gyerekekből is mindenáron bohócot akarsz csinálni?

Anyu odajön hozzánk, kéri, bújjunk vissza az ágyba.

Azt akarom, hogy itt álljanak, mondja apu. Azt akarom, hogy készüljenek a napra, amikor egész Írország szabad lesz, a sziget kellős közepétől a tengerig.

Ne bosszants fel, mondja anyu, mert különben gyásznap lesz anyádéknál.

Apu az arcába húzza a sapkáját, és kiabál. Jaj, szegény anyám! Szegény Írország! Jaj, mi lesz velünk?

Te teljesen becsavarodtál, szól apuhoz anyu, és megint ágyba parancsol bennünket.

Amikor apu már a negyedik pénteken megy munkába, anyu megkérdezi tőle, látjuk-e majd este, vagy most is elissza az egészet. Apu ránk néz, és rosszallóan csóválja a fejét, mint aki azt mondja: Hát hogy lehet így beszélni a gyerekek előtt?

Anyu nem hagyja magát. Azt kérdeztem, hazajössz-e este, tudunk-e majd vacsorázni, vagy megint csak éjfélkor kerülsz elő üres zsebbel, a Kevin Barryt meg a többi bús nótát gajdolva?

Apu fölteszi a sapkáját, a nadrágzsebébe süllyeszti a kezét, sóhajt, és a plafont bámulja. Már megmondtam, hogy hazajövök.

Később anyu felöltöztet bennünket. Az ikreket a babakocsiba ülteti, és nekiindulunk a hosszú brooklyni utcáknak. Amikor Malachy már nem bírja a kutyagolást, anyu megengedi, hogy beüljön az ikrek mellé. Nekem azt mondja, kinőttem már a babakocsit. Megmondhatnám neki, hogy nehéz vele lépést tartanom, és már fáj a lábam, de mert anyu nem énekel, tudom, jobb, ha most nem emlegetem a fájós lábam.

Nagy kapuhoz érünk, egy ember áll egy csupa ablak fülkében, anyu beszél vele. Érdeklődik, be szabad-e menni oda, ahol a férfiak kézhez kapják a fizetésüket, és hogy esetleg megkaphatna-e valamennyit apu pénzéből, hogy ne verje el az egészet a kocsmában. Az ember a fejét rázza. Ne haragudjon, asszonyom, de ha ezt megengednénk, minden második brooklyni asszony itt tülekedne. Sok embernek gyűlt meg a baja az itallal, de mink nem tehetünk semmit, amíg józanul jönnek be és elvégzik a munkát.

Az utca túlsó oldalán várakozunk. Anyu megengedi, hogy leüljek a járdára, és a falnak vessem a hátam. Odaadja az ikreknek a cukros vízzel teli cumisüvegeiket, de Malachynak meg nekem ki kell várnom, amíg anyu megkapja a pénzt aputól, és elindulhatunk az olaszhoz teáért, kenyérért és tojásért.

Amikor fél hatkor megszólal a duda, sapkás, overallos munkások özönlenek ki a kapun, arcuk és kezük fekete a munkától. Anyu megkér, hogy nagyon figyeljünk, nehogy elszalasszuk aput, mert anyu szeme olyan rossz, hogy a túlsó járdát is alig látja. Tucatjával jönnek az emberek, aztán egy-kettő szállingózik, végül egy sem. Anyu sír: Hogyhogy nem vettétek észre? Hát vakok vagytok?

Visszamegy ahhoz az emberhez a fülkében. Biztos benne, hogy már mindenki kijött?

Az biztos, asszonyom. Mindenki elment. Nem tudom, hogy kerülhették el egymást.

Hazamegyünk a hosszú brooklyni utcákon. Az ikrek az üvegeiket nyújtogatják, és újabb adag cukros vízért sírnak. Malachy azt mondja, éhes, anyu azt feleli, várjon egy kicsit, amíg aputól megkapjuk a pénzt, akkor aztán jól bevacsorázunk. Elmegyünk az olaszhoz, veszünk tojást, a kenyeret megpirítjuk a tűzhely lángján, és megkenjük lekvárral. Jó vastagon megkenjük, és mindnyájan jól érezzük magunkat a finom melegben.

Az Atlantic Avenue sötét, a Long Island vasútállomás környéki kocsmák fényesek és zajosak. Egyik kocsmáról a másikra járva keressük aput. Anyu kint hagy bennünket a babakocsival, ő meg bemegy vagy engem küld be. Hangoskodó emberekkel van tele mindegyik lebuj, és olyan áporodott szagot érzek, mint apué, amikor whiskey-zés után jön haza.

A bárpult mögül megkérdezik: Na, öcsi, mit keresel idebe? Már rég otthon vóna a helyed.

Az apukámat keresem. Nincs itt?

Azt meg honnan tuggyam, öcsi? Ki az apád?

Malachynak hívják, és a Kevin Barryt szokta énekelni.

Ma-lar-key?

Nem, Malachy.

Szóval Malachy? És a Kevin Barryt szokta énekelni?

Odakiabál a vendégeknek, Uraim, tuggyák, melyik az a Malachy, aki a Kevin Barryt szokja énekelni?

A vendégek a fejüket rázzák. Az egyik azt mondja, ismer egy Michael nevezetűt, aki a Kevin Barryt szerette, de az már belehalt a sok piába, amit a háborús sebesülése miatt ivott.

A csapos közbekiabál, Te jó ég, Pete, ki kérte, hogy az őskori történeteiddel gyere? Öcsi, itt senkise énekel. Nem engeggyük, mer csak baj van belőle, főleg az írekkel. Ha megengeggyük, a következő percben már eljár a kezük. Egyébként az életbe nem hallottam még ilyen nevet, hogy Malachy. Itt nincsen ilyen nevű, öcsi.

Akit Pete-nek szólítottak, felém nyújtja a korsóját. Tessék, kissrác, igyá egy kortyot. De a csapos rászól, Mi a francot csinálsz, Pete? Le akarod itatni a gyereket? Még egyszer megpróbálod, hát én kijövök a pult mögül, és szétrúgom a seggedet.

Anyu az összes állomás környéki kocsmában próbálkozik, aztán feladja. A falnak dől és sír. Jaj, Istenem, még haza is kell vergődnöm a Classon Avenue-ig a négy éhező gyerekkel. Visszaküld abba a kocsmába, ahol Pete megkínált egy korty sörrel, hogy kérjem meg a csapost, hátha megtölti az ikrek üvegeit vízzel, talán egy kis cukrot is rak bele. A vendégek jót nevetnek, hogy a csapos cumisüvegbe méri az italt, de a nagy termetű csapos rájuk dörren, hogy fogják be a pofájukat. Elmagyarázza nekem, hogy a csecsemőket tejjel kell itatni, nem vízzel, és amikor megmondom, hogy anyunak nincs pénze, kiönti az üvegek tartalmát, és tejet tölt beléjük. Azt üzeni, Mondd meg az anyukádnak, hogy tej kell nekik a foguk meg a csontjuk végett. Ha cukros vízen él a baba, angolkóros lesz. Mondd meg szépen neki.

Anyu nagyon örül a tejnek. Azt mondja, tudja ő ezt a dolgot a fogakról, a csontokról meg az angolkórról, de a koldus sose lehet válogatós.

Amikor a Classon Avenue-ra érünk, egyenesen az olasz fűszereshez megy. Azt mondja a boltosnak, hogy a férje ma későn ér haza, biztos túlórázik, és lehetne-e kapni valamit, holnap úgyis mindenképp erre jár.

Az olasz azt feleli: A hölgy előbb-utóbb mindig kifizeti a számláját, úgyhogy azt visz haza az üzletből, amit csak akar.

Jaj, csak pár apróságot szeretnék.

Ami csak tetszik, hölgyem, mert tudom ám, hogy maga becsületes nő, és ott van a sok szép gyereke is.

Tükörtojást és lekváros pirítóst kapunk vacsorára – igaz, úgy lejártuk a lábunkat a hosszú brooklyni utcákon, hogy alig maradt erőnk a falatot a szájunkhoz emelni. Az ikrek evés után nyomban elalszanak, anyu az ágyra fekteti és tisztába teszi őket. Engem kiküld a folyosóra, ki kell öblítenem a vécén a piszkos pelenkákat, hogy másnapra legyen száraz váltás. Malachy segít megmosni az ikrek fenekét, pedig már félig alszik.

Bemászom az ágyba Malachy meg az ikrek mellé. Anyura nézek, a konyhaasztalnál ül, cigarettázik, előtte a teája, és sír. Szeretnék felkelni, és megmondani neki, hogy nemsokára felnőtt leszek, ott fogok dolgozni, ahol az a nagy kapu van, és minden péntek este hazahozom a tojásra, pirítósra és lekvárra való pénzt, és akkor megint énekelheti: Belátja bárki, a csókod mért szomjazom.

A következő héten aput kiteszik az állásából. Péntek este hazajön, a fizetését az asztalra dobja, és azt kérdezi anyutól: Most boldog vagy? Ott lógsz a kapunál, panaszkodsz rám, vádaskodsz, erre kirúgnak. Csak az ürügyet keresték, te pedig segítettél nekik megtalálni.

Magához vesz a pénzből pár dollárt és elmegy. Későn ér haza, ordibál és énekel. Az ikrek felsírnak, anyu csitítja őket, és ő is sokáig sír.

• • •

Órákat töltünk a játszótéren, ha az ikrek alszanak, ha anyu fáradt, meg amikor apu whiskey-szagúan jön haza, és Kevin Barryről ordítozik, akit hétfőn reggel felkötnek, vagy a Roddy McCorley-t énekli:

Vonul a szűk utca során
Ifjan, rátartian,
Kenderkötél van a nyakán,
Bodor fürtje arany,
Nem könnyeznek a kék szemek,
Örömtől tündöklők:
Roddy McCorley ma halni megy
A hídra a Toome fölött.

Éneklés közben apu az asztal körül masírozik, anyu sír, az ikrek pedig együtt üvöltenek vele. Anyu azt mondja: Menj ki, Frankie, és te is, Malachy. Ne lássátok az apátokat ilyen állapotban. Menjetek le a térre.

A játszóteret szeretjük. Lehet játszani az összehordott levélkupacokkal, és lökhetjük egymást a hintán, de amikor a Classon Avenue-n beáll a tél, úgy megfagy a hinta, hogy mozdítani se lehet. Minnie MacAdorey azt mondja, Jaj, Istenem, ez a szegény két pici fiú, egyetlen kesztyűje sincs kettejüknek. Ezen nevetek, mert tudom, hogy Malachynak és nekem összesen négy kezünk van, hát mire mennénk egyetlen kesztyűvel? Malachy nem érti, min nevetek, nem is fog érteni semmit, amíg nem lesz ő is négyéves, nemsokára öt.

Minnie hazavisz minket a játszótérről, teát és lekváros zabpelyhet ad. Mr. MacAdorey a karosszékben ül az új kisbabájukkal, Maisie-vel. Kezében Maisie cumisüvege, és így énekel neki:

Tapsikó, tapsi,
Jöjjön Apu meg,
Süti a zsebében
Csak Maisie-nek,
Tapsikó, tapsi,
Jöjjön Apu meg,
Apunál van a pénz
Anyunak minek.

Malachy megpróbálja vele énekelni, de rászólok, hogy hagyja abba, mert ez Masie éneke. Malachy sírva fakad, Minnie nyugtatgatja. Jól van, semmi baj. Nyugodtan énekelheted, mert ez a dal minden gyereknek szól. Mr. MacAdorey mosolyog Malachyn, én meg azon gondolkodom, micsoda világ az, ahol bárki elénekelheti másvalakinek a dalát.

Minnie azt mondja, Ne mérgeskedj, Frankie. Egészen elsötétül tőle az arcod, pedig Isten látja lelkemet, elég sötét az így is. Egyszer majd neked is lesz kishúgod, és elénekelheted neki ezt a dalt. Bizony ám! Lesz még neked kishúgod, ne félj.

• • •

Minnie nem téved, és anyunak is teljesül a kívánsága. Nemsokára új kisbabánk van, kislány, és Margaretnek hívják. Mindannyian nagyon szeretjük. Göndör, fekete a haja és kék a szeme, mint anyunak, kalimpál a kezével, és úgy csicsereg, mint a kismadarak a Classon Avenue fáin. Minnie azt mondja, nagy ünnep lehetett a mennyországban, amikor ezt a gyereket csinálták. Mr. Leibowitz szerint ilyen szemeket, ilyen mosolyt, ilyen boldogságot nem látott még a világ. Mindjárt táncra perdülök, mondja.

Amikor apu hazaérkezik az álláskeresésből, fölkapja Margaretet és ezt énekli neki:

Árnyékos zugban, mikor telihold volt,
Meglestem egyszer egy koboldot,
Rajt’ bíbor a sapka, zöld a mente,
Öve mellett az árját viselte,
Kopkopkop, jártatott egy kis kalapácsot
Egy kis cipőcskén, be parány volt.
Kacagtam ám, hogy rajtakaptam,
De a tündér is hahotázott.

Apu a kislányával a karján körbesétál a konyhában, és beszél hozzá. Jaj, de szép az a göndör, fekete haja, és a kék szeme, tisztára az anyukája. Azt mondja neki apu, hogy majd elviszi magával Írországba, és nagyokat sétálnak az antrimi völgyekben, és úsznak a Lough Neagh-tóban. Nemsokára lesz munkája, az egészen biztos, és akkor Margaret selyemruhácskát meg ezüstcsatos cipőt kap.

Minél többet énekel apu, annál kevesebbet sír a kislány, sőt néhány nap múlva már el is mosolyodik. Anyu azt mondja, Nézzétek, mindjárt táncra perdül a gyerekével ez a kétballábas. Nevet, azután mi is nevetünk.

Amikor az ikrek kicsik voltak és sírtak, anyu és apu csitítgatta őket, meg adtak nekik valamit enni, és az ikrek szépen elaludtak. De ha Margaret sír, egyből nagy szomorúságot érezni a levegőben, apu azonnal kipattan az ágyból, a karjára veszi, lassan körbetáncolja vele az asztalt, énekel neki, és úgy gügyög hozzá, mintha ő lenne az anyja. Amikor az ablak elé ér, ahol bevilágít az utcai lámpa, látszik, hogy apu arca könnyes, ami nagyon furcsa, mert különben sohasem sír senki miatt, kivéve, amikor berúg, és Kevin Barry meg Roddy McCorley nótáját énekli. Most meg sír Margaret miatt, és egy csepp italszaga sincs.

Anyu azt meséli Minnie MacAdorey-nak: Ez az ember a mennyországban érzi magát a kislányával. Egy korty se ment le a torkán, amióta megszületett. Már régen lányt kellett volna szülnöm.

Hát nem édesek?, mondja Minnie. A kisfiúk is nagyszerűek, de azért jó, ha van egy kislányod is saját magadnak.

Anyu nevet: Saját magamnak? Isten az atyám, ha nem én szoptatnám, kézbe se tudnám venni, mert az apja éjjel-nappal csak dajkálná.

Minnie szerint mindenképpen megható, hogy egy férfi ennyire imádja a kislányát, de ezt a babát amúgy is mindenki imádja, igaz?

Mindenki.

• • •

Az ikrek megtanultak állni és járni, emiatt állandóan balesetek érik őket. A fenekük csupa seb, mert folyton pisisek, kakisak. Mindenféle koszos dolgot vesznek a szájukba, papírfecnit, madártollat, cipőfűzőt, amitől később hánynak. Anyu azt mondja, mindjárt megőrül tőlünk. Felöltözteti az ikreket, beteszi őket a babakocsiba, Malachy meg én pedig kitoljuk őket a játszótérre. A hideg idő már elmúlt, a Classon Avenue-n kizöldültek a fák.

Versenyt toljuk a babakocsit a tér körül, az ikrek nagyokat nevetnek, gőgicsélnek, amíg meg nem éheznek. Akkor sírásba fognak. Két cumisüvegük van a kocsiban cukros vízzel, attól egy darabig csöndben maradnak, de amikor újból megéheznek, annyira bömbölnek, hogy azt se tudom, mit csináljak a két hüvelykmatyival. Szeretnék enni adni nekik, hogy megint nevessenek és gőgicséljenek. Nagyon szeretik azt a pépes ételt, amit anyu szokott nekik egy tálban csinálni, tejbe áztatott kenyeret nyomkod szét nekik, és cukros vízzel keveri el. Anyu kenyérpempőnek hívja.

Ha most hazaviszem az ikreket, anyu rám fog kiabálni, hogy nem hagyom pihenni, és felébresztjük Margaretet. Addig kell a téren maradnunk, míg anyu kidugja a fejét az ablakon, és lekiabál, hogy már mehetünk. Grimaszokat vágok, hogy az ikrek abbahagyják a sírást. Egy papírdarabot teszek a fejemre, és hagyom, hogy leessen – az ikrek nevetnek, nevetnek. Odatolom a babakocsit Malachyhoz, aki Freddie Leibowitzcal hintázik. Malachy épp azt próbálja meg elmesélni Freddie-nek, hogyan vált Setantából Cuchulain. Figyelmeztetem, hogy hagyja abba a mesélést, mert ez az én mesém. Nem hagyja abba. Ellököm, mire sírni kezd, Brühühü, megmondlak anyunak. Freddie engem lök el, ekkor minden elsötétül előttem, nekirontok, ököllel, térddel és lábbal, amíg azt nem kiabálja, Elég! Hagyd abba!, de nem vagyok képes abbahagyni, nem tudom, hogyan hagyjam abba, egyébként is, ha abbahagynám, Malachy elvenné tőlem a saját mesémet, és tovább mondaná. Freddie ellök magától, elszalad, és azt kiáltozza, Frankie meg akart ölni, Frankie meg akart ölni. Nem tudom, mitévő legyek, mert idáig soha senkit nem akartam megölni, és már Malachy is bőg a hintán, Ne ölj meg, Frankie, és olyan szerencsétlenül néz, hogy átkarolom, és lesegítem. Malachy megölel. Többet nem fogom elmesélni a mesédet. Nem mesélek Freddie-nek a Kukúról. Nevetni szeretnék, de nem tudok, mert az ikrek sírnak a kocsiban, és már ránk sötétedett a téren. Mi haszna grimaszolni meg faleveleket leejteni a fejemről, amikor a sötétben úgysem látják?

Az olasz fűszeres épp szemben van velünk, látom a banánt, almát, narancsot. Tudom, hogy az ikrek már kaphatnak banánt. Malachy is imádja, én is szeretem. Csak pénz kéne, az olaszok nem arról híresek, hogy banánt ajándékoznak, főként nem a McCourt családnak, akik amúgy is tartoznak már nekik.

Anyu mindig azt mondja, Soha, de soha ki ne tedd a lábad a játszótérről, csak amikor hazajössz. De mit csináljak, ha az ikrek bömbölnek az éhségtől a babakocsiban? Szólok Malachynak, hogy egy perc, és itt vagyok. Körülnézek, hogy nem figyel-e valaki, felkapok egy fürt banánt az olasz fűszerüzlet előtt, és rohanok a Myrtle Avenue-n, a térrel ellentétes irányba, megkerülöm a háztömböt, és a túlsó oldaláig futok, ahol ismerek egy lyukat a kerítésen. Egy sötét zugba toljuk a babakocsit, és banánt hámozunk az ikreknek. Öt darabból áll a fürt, együtt lakmározunk a sötétben. A kicsiknek csorog a nyáluk, majszolják a gyümölcsöt, és szétkenik az egész arcukon, a hajukon, a ruhájukon. Belém nyilall, mi lesz, ha kérdezősködnek. Anyu érdeklődik majd, miért lepi banánragacs a két kicsi fiát, és hogy honnan volt az a gyümölcs. Nem mondhatom meg, hogy az olasztól a sarkon. A legokosabb, ha azt mondom: egy bácsi adta.

Igen, ezt fogom mondani. Egy bácsi adta.

Ekkor furcsa dolog történik. A játszótér bejáratánál áll valaki, és nekem szól. Jaj, Istenem, az olasz. Gyere csak ide, kisfiam! Hé, hozzád beszélek, gyere má ide.

Odamegyek.

Neked van az a két pici öcsikéd, ugye? A ikrek.

Igen.

Akkor nesze. Itt ez a acskó gyümölcs. Most dobjam a szemétbe? Inkább neked adom, nem igaz? Na, fogjad a acskót. Tessék, van benn alma, banán, narancs. Szeretitek a banánt, ugye? Biztos szeretitek. Hahaha. Tudom én, hogy szeretitek. Nektek van az a csinos anyukátok, igaz? Hja, az apukátok, neki megvan a maga baja. A ír kór. Na, adjá a ikreknek egy banánt. Attól majd befogják a pofácskájukat. Idáig hallottam a sivalkodást.

Köszönöm szépen, bácsi.

Jesszusom, micsoda udvarias kölök! Hun tanultad?

Apu mondta, hogy mindent köszönjünk meg szépen.

Apád? No hiszen.

• • •

Apu az asztalnál az újságot olvassa. Azt mondja, Roosevelt elnök rendes ember, és Amerikában nemsokára mindenkinek lesz állása. Anyu az asztal túlsó végén ül, cumisüvegből eteti Margaretet. Azt a kifejezést látom az arcán, amelyiktől mindig megijedek.

Hol szerezted a gyümölcsöt?

A bácsi adta.

Miféle bácsi?

Az olasz.

Loptad?

Malachy közbeszól. A bácsi. Az a bácsi adta Frankie-nek a zacskót.

És mit csináltál Freddie Leibowitzcal? Itt járt az anyukája. Nagyon rendes nő. Nem is tudom, hová lennénk nélküle és Minnie MacAdorey nélkül. Erre te nekimész Freddie-nek.

Malachy föl-le ugrál. Nem, nem! Nem akarta megölni Freddie-t, és engem se akart megölni.

Apu leinti az öcsémet. Csitt, Malachy. Gyere szépen ide – és az ölébe ülteti.

Anyu rám szól: Menj át szépen a folyosón Freddie-ékhez, és kérj bocsánatot.

Apu közbevág. Akarsz bocsánatot kérni Freddie-től?

Nem.

A szüleim összenéznek. Apu kijelenti, Freddie jó kisfiú. Csak az öcsédet hintáztatta. Így volt?

El akarta lopni a cuchulainos mesémet.

Eh, ugyan már. Freddie-t nem izgatja Cuchulain. Van neki százszámra saját meséje. Freddie zsidó fiú.

Mi az, hogy zsidó?

Apu elneveti magát. A zsidó… a zsidók az egy olyan nép, amelyiknek saját történetei vannak. Nem kell nekik Cuchulain. Ott van nekik Mózes, ott van nekik Sámson.

Mi az a Sámson?

Ha most átmész és beszélsz Freddie-vel, később mesélek neked Sámsonról. Mondd meg, hogy bocsánatot kérsz, ígérd meg, hogy többé nem csinálsz ilyet, és akkor még Sámsont is megkérdezheted tőle. Vagy bármit, ha már bocsánatot kértél tőle. Na, átmész szépen?

A kishúgom feljajdul. Apu felpattan, Malachy a földre pottyan. Nincs valami baja a kicsinek?

Mi baja volna? Etetem. Magasságos Isten, teljesen idegbajos vagy.

• • •

Margaretről beszélgetnek, rólam elfelejtkeztek. Nem izgat. Átmegyek a folyosón Freddie-ékhez, hogy kikérdezzem Sámsonról. Furdal a kíváncsiság, Sámson van-e olyan jó, mint Cuchulain, és hogy Freddie-nek van-e saját meséje, vagy még mindig el akarja lopni az én Cuchulainomat. Malachy is át akar jönni velem, mert apu most már áll, és emiatt nem ülhet az ölébe.

Mrs. Leibowitz nyit ajtót: Te fagy az, Frankie? Tessék, gyere be. És a kis Malachy is feled jött! Frankie, most mondd el nekem szépen, mit csináltál Freddie-vel. Meg akartad ölni? Freddie jó kisfiú, tudod? Könyfeket olfas, rádiót hallgat a papájával, hintáztatja az öcsikédet, és te mégis meg akartad ölni. Frankie, Frankie, ez nem szép tőled. Ne szomorítsd anyádat, elég neki a beteg csecsemő.

Nem is beteg, Mrs. Leibowitz.

De az. Beteg csecsemő. Meg tudom mondani, melyikük beteg, mert a kórhászban dolgozom. Nekem ne magyarázz, Frankie. És kerülj beljebb. Freddie, Freddie, Frankie van itt, gyere elő. Már nem akar megölni. Se téged, se a kis Malachyt. Milyen szép zsidó nefed fan, nem kérsz egy kis sütit? Miért adtak neked zsidó nefet, nem tudod? Na, itt egy pohár tej meg egy kis süti. Juj, de sofányak fagytok, ti, írek. Sose esztek.

Az asztalnál ülök Freddie-vel, tejet iszunk, süteményt eszünk. Mr. Leibowitz egy karosszékben ül, újságot olvas, és hallgatja a rádiót. Néha szól a feleségének, amit nem értek, mert furcsa hangokat mond. Freddie érti. Amikor Mr. Leibowitz is ilyen furcsa hangokkal mond valamit, Freddie föláll, és hoz neki egy süteményt. Mr. Leibowitz rámosolyog Freddie-re, megsimogatja a fejét, erre Freddie is mosolyog, és neki is azok a furcsa hangok jönnek ki a torkán.

Mrs. Leibowitz Malachyt méregeti meg engem, és csóválja a fejét. Ajvé, ezeknek zörögnek a csontjaik. Olyan gyakran ajvézik, hogy Malachy elneveti magát, és ő is kimondja: ajvé. Ettől Leibowitzéknak is nevetniük kell, és Mr. Leibowitz megint úgy beszél, hogy mi is értjük: Mosolygó ír szempár. Mrs. Leibowitz a hasát fogja a nevetéstől, amibe belerázkódik az egész teste, aztán Malachy még egyszer ajvét mond, mert látja, hogy ettől mindenki nevet. Én is ajvézom egyet, de azon nem nevet senki – ebből tudom, hogy az ajvé Malachyé, ugyanúgy, ahogy Cuchulain az enyém. Malachy csak vigye nyugodtan az ajvét.

Mrs. Leibowitz, apám azt mondta, hogy van Freddie-nek egy kedvenc meséje.

Malachy közbekotyog: Sám, Sám… ajvé. Most megint nevet mindenki, kivéve engem, mert nem jut eszembe, mi jön a „Sám” után. Freddie süteményt majszolva nyammogja: Sámson, az édesanyja rögtön rászól, Ne peszélj teli szájjal, ettől nekem kell nevetnem, mert micsoda dolog az, hogy felnőtt létére „peszélj”-t mond. Átragad a nevetésem Malachyra, Freddie szülei összenéznek és elmosolyodnak. Freddie tiltakozik, Nem is Sámson a kedvencem, hanem Dávid és Góliát. Dávid megölte az óriást a parittyájával, követ röpített fejébe, még az agyvelője is kiloccsant.

Agyveleje, javítja Mr. Leibowitz.

Igen, papa.

Papa. Freddie papának hívja az édesapját, én meg apunak az enyémet.

• • •

Anyám suttogására ébredek: Mi van ezzel a gyerekkel? Még nagyon korán van, a reggeli fény be se szűrődik a szobába, de aput már ott látom állni az ablaknál, a karjában Margaret. Ringatja, és nagyokat sóhajt, hajjaj, jaj.

Csak nem… csak nem beteg?, kérdezi anyu.

Hát, nagyon csöndben van, és egy kicsit hideg.

Anyu kiugrik az ágyból, kikapja apu karjából a gyereket. Eredj az orvoshoz. Indulj már, az isten szerelmére! És apu már kapja is fel a nadrágját az ingére – zakót nem vesz, és a cipőt is harisnya nélkül rántja fel ezen a hideg napon.

A szobában várunk rá, az ikrek az ágy végében alszanak, Malachy mellettem matat. Frankie, kérek vizet. Anyu előre-hátra hintázik az ágyán, karjában a kisbaba. Jaj, Margaret, Margaret, anyu kicsiny boldogsága. Nyisd ki azt a szép, kék szemed, kis virágszálam.

Töltök egy pohár vizet Malachynak és magamnak. Anyu siránkozni kezd: Egy kis vizecske neked és az öcsédnek, ugye? A kishúgodnak, szegény kicsi húgodnak talán nincs szája? Meg se kérdezed, nem szomjas-e. Azt már nem. Tessék, csak iszogasd a vizedet, te is, a drágalátos öcsikéd is, mintha mi sem történt volna. Nektek ez is csak egy közönséges hétköznap, ugye? Az ikrek is alszanak, mint a bunda, mint akiket nem is izgat, hogy szegény kishúguk itt fekszik betegen a karomban. Itt betegeskedik a karomban. Édes Jézus a mennyekben, segíts meg.

Miért beszél így? Mintha nem is az anyám volna. Jöjjön már apu! Az aput akarom!

Visszabújok az ágyba, és elkezdek sírni. Malachy megkérdi, Mér sírsz? Mér sírsz?, aztán anyu megint rám ripakodik. A húgod itt fekszik betegen a karomban, te meg csak nyafogsz és siránkozol. Mindjárt odamegyek, és kapsz egyet, hogy legyen okod nyafogni.

Apu hazaérkezik az orvossal. Apunak whiskey-szaga van. Az orvos megvizsgálja a csecsemőt, megkopogtatja, fölemeli a szemhéját, megtapintja a nyakát, karját, lábát. Aztán fölegyenesedik, és a fejét rázza. Már nem él. Anyu a baba után nyúl, átöleli, a falnak fordul. Az orvos érdeklődik, nem történt-e valami baleset. Nem ejtette le valaki a csecsemőt? Nem játszottak vele a fiúk túl durván? Vagy történt valami más?

Apu a fejét rázza. Az orvos azt mondja, el kell vinnie a kisgyereket, hogy megvizsgálja. Apu aláír egy papírt. Anyu rimánkodik, hogy csak még pár percig hadd tarthassa a karjában, de az orvos azt feleli, nem töltheti nálunk az egész napot. Amikor apu Margaretért nyúl, anyu a falhoz bújik. Elszánt a tekintete, göndör, fekete haja izzadtan lóg a homlokába, az arcán veríték és könny csillog. Szeme tágra nyitva, a fejét ingatja és jajgat. Jaj, nem, nem lehet. Aztán apu lefejti a karját a babáról. Az orvos tetőtől talpig takaróba bugyolálja Margaretet, mire anyu felzokog, Jaj, istenem, megfojtja! Jézus, Mária, Szent József, segítsetek. Az orvos elmegy, anyu a falnak fordul némán, mozdulatlanul. Az ikrek felébrednek, sírnak, mert éhesek, de apu csak áll a szoba közepén, és a plafont bámulja. Az arca falfehér, öklével a combját üti. Az ágyunkhoz lép, és a fejemre teszi a kezét. Remeg a keze. Francis, elmegyek cigarettáért.

Anyu egész nap ágyban marad, szinte nem is moccan. Malachyval cukros vizet töltünk az ikrek cumisüvegeibe. A konyhában fél vekni dohos kenyeret és két kihűlt kolbászt találunk. Teázni nem tudunk, mert a tej megsavanyodott a jégszekrényben – a jégtömb megint elolvadt –, azt meg mindenki tudja, hogy tej nélkül nem lehet teát inni, kivéve, ha apu kínál meg üres teával a bögréjéből, mialatt Cuchulainról mesél.

Az ikrek újból megéheztek, de tudom, nem lehet őket egész álló nap cukros vízen tartani. A savanyú tejet felforralom egy fazékban, belenyomkodok egy kis dohos kenyeret, és megpróbálom megetetni őket egy pohárból a kenyérpempővel. Az ikrek fintorognak, és sírva szaladnak anyu ágyához. Anyu a fal felé fordítja az arcát, nem mozdul, mire az ikrek, még mindig sírva, visszaszaladnak hozzám. Nem nyúlnak a kenyérpempőhöz, amíg cukorral el nem nyomom a tej savanyú ízét. Most már esznek, mosolyognak, és szétmázolják a pempőt az arcukon. Malachy is kér belőle, és ha neki jó, nyugodtan ehetek belőle én is. Négyesben ülünk a padlón, esszük a kenyérpempőt, rágcsáljuk hozzá a kihűlt kolbászt, és vizet iszunk abból a tejesüvegből, amit anyu a jégszekrényben tart.

Miután ettünk-ittunk, ki kell mennünk a vécére a folyosó végén, de nem jutunk be, mert Mrs. Leibowitz ül odabenn, s közben dúdolgat, énekel. Fárjatok, tyerekek, mintjárt, picinyeim, szól ki. Két másodperc. Malachy tapsol, táncol, és azt énekli: Fárjatok, tyerekek, mintjárt, picinyeim. Mrs. Leibowitz kinyitja a vécéajtót. Nézzék már, mondja, máris kész színész. Szóval, tyerekek, hogy van az anyukátok?

Fekszik, Mrs. Leibowitz. Az orvos elvitte Margaretet, apu meg lement cigarettáért.

Jaj, Frankie, Frankie. Nem megmondtam, hogy beteg az a gyerek?

Malachy a fütyijét markolássza. Pisilni kell, pisilni kell.

Hát eridj, pisiljetek. Ha végeztetek, megnézzük a mamátokat.

Pisilés után Mrs. Leibowitz átjön anyuhoz. Jaj, Mrs. McCourt, ajvé, drágaságom. Ki látott már ilyet? Hogy néznek ki ezek az ikrek? Pucérok. Mrs. McCourt, mi a paj? Peteg a kisbaba? Szólaljon már meg. Szerencsétlen nő. Forduljon már felém, naaa. Peszéljen. Hú, micsoda rumli fan itt. No, szólaljon már meg, Mrs. McCourt.

Mrs. Leibowitz segít, hogy anyu felüljön, és a hátát a falnak támassza. Anyu most kisebbnek látszik, mint máskor. Mrs. Leibowitz azt mondja, áthoz egy kis levest, tőlem meg azt kéri, hozzak vizet, hogy megmoshassuk anyu arcát. Törülközőt mártok hideg vízbe, és megtörölgetem a homlokát. Anyu az arcához szorítja a kezemet. Jaj, istenem, Frankie, jaj, istenem. Nem ereszti el a kezemet. Nagyon megrémülök, ilyennek még sose láttam. Frankie, mondogatja, de csak azért, mert az én kezemet fogja. Igazából Margaret jár az eszében, nem én. Frankie, meghalt az az édes kishúgod. Meghalt. És hol az apád? Anyu elengedi a kezemet. Na, kérdem én, hol az apád? Iszik a kocsmában. Ott van, a kocsmában, és közben egy fillérünk sincs itthon. Állást nem tud szerezni, de italra, arra van pénze, arra aztán van neki, arra neki mindig jut. Anyu hátradől, beüti a fejét a falba, és felvisít. Hova lett? Hova tűnt a kislányom? Jézus, Mária, Szent József, segítsetek ma éjjel. Megőrülök, az egyszer biztos, hogy menten megőrülök.

Mrs. Leibowitz rohan be. Mi történt, Mrs. McCourt? A pici lány hol van?

Anyu megint felsikolt. Meghalt, Mrs. Leibowitz. Meghalt. Anyunak előrebillen a feje, és előre-hátra hintázik az ágyon. Az éjszaka közepén, Mrs. Leibowitz. A kocsijában. Ott kellett volna lennem mellette. Hét hete volt ezen a világon, és meghalt az éjszaka közepén, teljesen magára hagyva, Mrs. Leibowitz. Egyedül feküdt a kocsijában.

Mrs. Leibowitz a karjában tartja anyámat. Sssss, ssss, nyugalom. Előfordul ez csecsemőkkel. Előfordul. Isten elszólítja őket.

A kocsijában, Mrs. Leibowitz, egy lépésre az ágyamtól. Fölvehettem volna, és nem kellett volna meghalnia, nem igaz? Isten nem akar csecsemőket. Mihez is kezdene Isten a pici csecsemőkkel?

Nem tudom, Mrs. McCourt. Nem ismerem Istent. Tessék, egy kis leves. Finom leves, ettől visszanyeri az erejét. Fiúk, indulás, hozzatok levesestányérokat. Kaptok ti is.

Mi az a levesestányér, Mrs. Leibowitz?

Jaj, Frankie, azt se tudod, mi az a tányér? Hát ami a leveshez kell, drágaságom. Nincs tányérotok? Akkor hozzatok poharakat a leveshez. Vegyes leves, borsó meg lencse. Sonka nélkül. Az írek szeretik a sonkát, de ebben nincs, Frankie. Egyen, Mrs. McCourt. Egye meg szépen a levesét.

Kanalanként adja a levest az anyámnak, a cseppeket letörli az álláról. A padlón ülök Malachyval, bögréből isszuk a levest. Az ikreknek kanállal adunk belőle. Nagyon finom, meleg, jóízű. Anyám sohasem főz ilyen levest, és azon töröm a fejem, lehetséges-e, hogy egyszer majd Mrs. Leibowitz legyen a mamám. Freddie itt maradna helyettem, megkaphatja apámat és anyámat is, és Malachy meg az ikrek lehetnének a testvérei. Margaret már nem, mert úgy járt, mint az a kutya az utcán, akit elvittek. Nem tudom, Margaretet miért vitték el. Anyám azt mondta, a babakocsiban halt meg. Az biztos olyan, mint amikor valakit elüt egy kocsi, mert utána elviszik az embert.

Bárcsak itt lehetne a kis Margaret, kaphatna a levesből. Ugyanúgy megetetném kanállal, ahogyan Mrs. Leibowitz eteti anyámat, a húgom pedig gőgicsélne, nevetne, ahogy apuval szokott. Nem sírna többé, anyu se maradna éjjel-nappal az ágyban, apu cuchulainos meséket mondana nekem, és többé nem szeretném, hogy Mrs. Leibowitz legyen az anyukám. Mrs. Leibowitz aranyos, de én inkább aput hallgatom, ahogy Cuchulainról mesél, meg Margaretet, amikor gügyög, és anyu nevet, mert apu táncol azzal a két bal lábával.

• • •

Minnie MacAdorey átjön segíteni. Szűzanyám, Mrs. Leibowitz, ezek az ikrek olyan büdösek, hogy az égbekiáltó.

Hát azt nem tudom, milyen a szűz anya, Minnie, de az biztos, hogy az ikreket alaposan meg kell mosdatni, és tisztába kell tenni őket. Frankie, hol tartjátok a tiszta pelenkát?

Nem tudom.

Minnie közbeszól. Csak rongyokba teszik őket pelenka helyett. Mindjárt hozok pelenkát a Maisie-éből. Frankie, vedd le róluk a két rongyot, és dobd ki. Oliverét Malachy veszi le, én Eugene-éval küzdök. Ahogy Eugene kapálózik, kiakad a beszorult a biztosítótű, és megszúrja a derekát. Emiatt rögtön anyuért visít. De Minnie már vissza is ér a törülközővel, szappannal és meleg vízzel. Segítek lemosni az ikrekre száradt kakit, aztán Minnie megengedi, hogy én szórjam a hintőport piros, kisebesedett bőrükre. Azt mondja, valami nagy meglepetést hoz ezeknek a jó kisfiúknak. Kimegy a folyosóra, és egy tál krumplipürével tér vissza. Mind a négyen kapunk belőle. Bőven van só és vaj a krumplipürében, én meg azon töröm a fejem, lehetséges-e, hogy Minnie legyen a mamám, és én mindig ilyen finomakat ehessek. Ha Mrs. Leibowitz és Minnie egyszerre lenne a mamám, akkor sose fogynék ki a levesből és a krumplipüréből.

Minnie és Mrs. Leibowitz az asztalnál ül. Mrs. Leibowitz szerint valamit tenni kell. Ezekre a gyerekekre nem vigyáz senki, és hová tűnt megint az apjuk? Hallom, amint Minnie suttogva feleli, hogy elment inni. Mrs. Leibowitz jajong, rémes, rémes, mennyit isznak az írek. Minnie megjegyzi, hogy ami azt illeti, Dan soha nem iszik. Hozzá se nyúl a pohárhoz. És megmondta Minnie-nek, hogy amikor a kisbaba meghalt, akkor az a szerencsétlen Malachy McCourt ott őrjöngött a Flatbush Avenue-n meg az Atlantic Avenue-n, és hogy az összes Long Island állomás környéki kocsmából kidobták, és a rendőrök is fogdába zárták volna, ha nem pont annak a tündéri kislánynak az elvesztése miatt van az egész.

Most itt van neki ez a négy édes kisfiú, de nem lel vigaszt bennük. A kislánya, az kihozott belőle valami jót. Még csak nem is ivott, mióta megszületett, ami kész csoda.

Mrs. Leibowitz arra kíváncsi, hol vannak anyu unokatestvérei, a két nagydarab nő meg a két hallgatag férj. Majd Minnie előkeríti őket, és elmeséli nekik, hogy a gyerekekkel nem törődnek, magukra hagyják őket, a fenekük csupa seb és így tovább.

• • •

Két nappal később apu előkerül a nagy cigarettakeresésből. Már éjszaka van, de Malachyt és engem kirángat az ágyból. Apuból italszag árad. Vigyázzba állít bennünket a konyhában. Katonák vagyunk, akiknek meg kell esküdniük, hogy az életüket adják Írországért.

Esküszünk, apu, esküszünk.

Hármasban elénekeljük a Kevin Barryt.

Mountjoyon hétfő reggel
Nem félve a magas bitót,
Az ifjú Kevin Barry
A szabadságért odaholt.
Tizennyolc nyarat ért csak,
De láthatta a nép,
Mikor halni ment aznap reggel
Be büszkén hordta fejét.

Kopognak. Mr. MacAdorey áll az ajtóban. Jaj, Malachy, az isten szerelmére, hajnali három van. Az egész házat felvered ezzel az óbégatással.

Ugyan már, Dan, most tanulják meg a gyerekek, hogyan kell meghalni Írországért.

Azt nappal is megtaníthatod nekik.

Ez nagyon sürgős, Dan, nagyon sürgős.

Belátom, Malachy, de akkor is csak gyerekek még. Kisbabák. Eredj, feküdj le, ahogy rendes emberhez illik.

Feküdjek le?! Hát mi keresnivalóm van az ágyban, Dan? Ott éjjel-nappal a kislányom arcát látom, a göndör, fekete haját, meg a gyönyörű kék szemét. Jaj, istenem, Dan, mi lesz velem? Szerinted az éhezés vitte el, Dan?

Lehetetlen. A feleséged rendesen szoptatta. Isten vette el. Isten nem cselekszik ok nélkül.

Még egy nótát, Dan, mielőtt lefekszem.

Jó éjszakát, Malachy.

Gyerünk, fiúk, nóta indul.

Mert imádja e zöld hazát,
Mely adta életét,
Őnéki a vértanuság
Öröm és büszkeség.
Szív hívebb, ó, hívebb nem lehet!
Nem hagyja cserben őt,
S Roddy McCorley ma halni megy
A hídra a Toome fölött.

Az életeteket adjátok Írországért, igaz, srácok?

Igen, apu.

És mindannyian találkozunk a kishúgotokkal a mennyországban, igaz?

Igen, apu.

Malachy arccal az asztal lábához támaszkodik, és állva alszik. Apu fölemeli, keresztülbotorkál vele a szobán, és anyu mellé fekteti az ágyba. Én is bemászom, apu ruhástul dől le mellém. Remélem, hogy átkarol, de ehelyett továbbra is a Roddy McCorley-t énekli, és Margarethez beszél. Jaj, édes, kicsi, göndör hajú, kék szemű drágaságom, selyembe-bársonyba öltöztetlek, és elmegyünk a Lough Neagh-tóhoz. Már hajnalodik, amikor elalszom.

Álmomban meglátogat Cuchulain. Nagy, zöld madár ül a vállán, és Kevin Barryről meg Roddy McCorley-ról énekel. Nem tetszik nekem az a madár, mert éneklés közben vér csöpög a csőréről. Cuchulain egyik kezében a gae bolga, az a hatalmas dárda, amit csakis ő képes elhajítani; a másikban egy banánt tart, és folyton kínálgatja vele a madarat. De a madár csak kárál és vért köpköd Cuchulainra. Az ember nem is érti, Cuchulain miért tűri el. Ha az ikrek egyszer is vérrel köpnének le, amikor banánt adok nekik, biztos, hogy jól fejbe vágnám őket azzal a banánnal.

Reggel apu a konyhaasztalnál ül, én pedig elmesélem neki, mit álmodtam. Azt mondja, az ősidőkben Írországban nem létezett banán, de még ha lett volna is, Cuchulain soha sem kínálta volna meg vele azt a madarat, mert az a fajta madár Angliából repült át, hogy Írországban töltse a nyarat, és akkor szállt a vállára, amikor Cuchulain egy sziklának támasztva hevert, és már a halálán volt; és mikor az erini emberek, vagyis az írek meg akarták ölni, de nem merték megtenni, csak amikor észrevették, hogy a madár Cuchulain vérét issza. Abból aztán rájöttek a rohadt gyáva disznók, hogy már nyugodtan megtámadhatják Cuchulaint. Úgyhogy vigyázz, Francis, a madarakkal. A madarakkal meg az angolokkal.

• • •

Anyu szinte egész nap az ágyban fekszik, arccal a fal felé. Ha megiszik egy teát, vagy eszik valamit, rögtön elő kell húzni a vödröt az ágy alól, mert kihányja. A vödröt nekem kell kiöntenem és kiöblítenem a folyosó végén, a vécében. Mrs. Leibowitz levest hoz, meg fura alakú, fonott kenyeret. Anyu megpróbál szelni belőle, de Mrs. Leibowitz csak nevet rajta, azt mondja, ebből csak törni kell. Malachy törött kenyérnek hívja, Mrs. Leibowitz pedig megtanítja, hogy ez a barchesz. A fejét csóválva mondja, Ajvé, ezek az írek! Ha százhúsz évig éltek is, akkor se fogjátok megtanulni rendesen kimondani, hogy barchesz.

Minnie MacAdorey krumplit és káposztát szokott hozni, és néha egy darab húst is. Haj, haj, nehéz időket élünk, Angela, de az a remek ember, a Mr. Roosevelt majd elintézi, hogy mindenkinek legyen állása, és akkor a férjed is dolgozhat. Szegény urad, igazán nem ő tehet róla, hogy itt van ez a válság. Éjjel-nappal munkát keres magának. Az enyém szerencsés, hogy már négy éve a városnál van, és nem is iszik. Toome-ban nőtt fel, a férjeddel együtt. Mert, ugye, van, aki iszik, van, aki nem. Ír átok. Na, gyerünk, Angela, egyél egy kicsit. Magadhoz kell térned a veszteség után.

Mr. MacAdorey meséli apunak, hogy a közmunkabizottságnál lehet munkát találni, és amikor apu elfoglalja az állást, megint van pénzünk ennivalóra, és anyu is fölkel, hogy megmosdassa az ikreket és enni adjon. Ha apu italszagúan jön haza, akkor nincs pénzünk, anyu visítozik vele, az ikrek sírnak, Malachy és én pedig szaladunk ki a játszótérre. Az ilyen éjszakákon anyu visszamászik az ágyba, apu meg a bús nótákat énekli Írországról. Miért nem veszi a karjába anyut, és miért nem próbálja meg elaltatni, ahogyan a kishúgomat is, aki meghalt? Miért nem énekel egyet Margaret dalaiból, hogy fölszárítsa anyu könnyeit? Még mindig gyakran kirángat minket, Malachyt és engem az ágyból, és egy szál pendelyben kell megesküdnünk, hogy meghalunk Írországért. Egyik este az ikreket is meg akarta esketni, hogy meghalnak Írországért, de az ikrek még nem is tudnak beszélni, anyu pedig rákiabált: A kurva életbe, nem vagy képes békén hagyni a gyerekeket?!

Apu azt mondja, ad egy ötcentest fagylaltra, ha megesküszünk, hogy az életünket adjuk Írországért. Mi meg is esküszünk, de az ötcentest sose kapjuk meg.

• • •

Mrs. Leibowitz levest hoz, Minnie MacAdorey krumplipürét, és megmutatják nekünk, hogyan kell tisztába tenni az ikreket, hogyan mossuk meg a feneküket, hogyan mossuk ki a pelenkarongyaikat, ha összekakilták. Mrs. Leibowitz pelenkát mond, Minnie pelust, de nem számít, mert így is, úgy is összekakilják. Amikor anyu ágyban marad, apu pedig állás után jár, Malachyval egész nap azt csinálunk, amit akarunk. Felültetjük az ikreket a téren a kis hintára, és lökjük őket, amíg megéheznek és elsírják magukat. Az olasz fűszeres átkiabál nekem az utca túloldaláról, Hé, Frankie, gyere má ide. Vigyázzá, mikor átszaladsz az úttesten. Éhesek a ikrek, mi? Kapunk tőle pár falat sajtot, sonkát, banánt, de én már nem tudok banánt enni, amióta a madár véreset köpött Cuchulainra.

A bácsi azt mondja, Mr. Diminónak hívják, és a pult mögött az a néni a felesége, Angela. Nem vicc, kisöcsém. Hogy? A te mamád is Angela? Nahát, nem is tudtam, hogy a íreknél is vannak Angelák. Hallod, Angela, a kisöreg mamája is Angela. Az olasz felesége elmosolyodik. Nahát, milyen érdekes, mondja.

Mr. Dimino apuról és anyuról kérdezősködik, meg hogy ki főz ránk. Megmondom neki, hogy Mrs. Leibowitztól és Minnie MacAdorey-tól szoktunk enni kapni. Elmesélek mindent a pelenkákról és a pelusokról, meg ahogy kakisak lesznek, ezen Mr. Dimino nevet. Hallod, Angela, mit beszél a gyerek? Hála istennek, Angela, hogy olasznak születtél. Kiskomám, beszélnem kell avval a Mrs. Leibowitzcal. Biztos vannak rokonaitok, akik vigyázhatnának rátok. Ha találkoztok Minnie MacAdorey-val, küldjétek hozzám, mert így teljesen el fogtok kanászodni.

• • •

Két nagydarab nő áll az ajtóban. Kérdezik: Hát te ki vagy?

Frank.

Ez a Frank! Hány éves vagy?

Négy múltam, nemsokára öt leszek.

Korodhoz képest elég kicsi vagy, igaz?

Nem tudom.

Anyád itthon van?

Bent fekszik.

Aztán mit keres az ágyban fényes nappal?

Alszik.

Na, mi azért bemegyünk. Beszélnünk kell vele.

Benyomulnak mellettem a szobába. Jézus, Mária, Szent József, micsoda bűz. És hogy kerül ide ez a két kiskölyök?

Malachy széles mosollyal szalad a két nőhöz. Amikor mosolyog, ragyog a szép, fehér, szabályos fogsora, a kék szeme meg a rózsás arca. Ettől a nagydarab nők is elmosolyodnak, én pedig nem értem, miért nem mosolyogtak, amikor velem beszélgettek.

Malachy mindenkit bemutat. Malachy vagyok, ez itt Oliver és ez Eugene, az ikrek, ez meg Frankie.

A barna hajú nagydarab nő Malachyhoz fordul. Neked aztán jól felvágták a nyelved. Anyátok unokatestvére vagyok, Philomena a nevem, ő pedig Delia, szintén az unokatestvére. Nektek Mrs. Flynn és Mrs. Fortune.

Te jó isten, kiált fel Philomena. Az ikreken nincs semmi! Hol van a ruhájuk?

Minden ruhájuk csupa kaka, feleli Malachy.

Delia elbődül. Látod, ugye, megmondtam. Mocskos a szája, de nem is csoda, az apja északra valósi. Nem szabad ilyen csúnyán beszélned. Fúj, fúj, csúnya szót mondtál. Ha így beszélsz, könnyen a pokolra jutsz.

Mi az a pokol?, kérdi Malachy. Megtudod nemsokára, felel Delia.

A két nagydarab nő Mrs. Leibowitzcal és Minnie MacAdorey-val körülüli az asztalt. Philomena kijelenti: borzasztó, ami Angela kisbabájával történt. Mindent hallottak az esetről, úgyhogy joggal kíváncsiak rá, bizony, teljes joggal, vajon mi történhetett azzal a pici testtel. Tippelhet bárki, de Tommy Flynn, hát ő a maga részéről nem találgatott, hanem megmondta, hogy Malachy, akiről jól tudjuk, hogy mégiscsak északra valósi, pénzt kapott a kisbabáért. Pénzt?, álmélkodik Mrs. Leibowitz. Még szép, válaszol Philomena. Pénzt. Nem számít, mennyi idős valaki, a testét átveszik kísérletezésre, nem is marad belőle sok, amit visszaadhatnának. Persze ki szeretné visszakapni azt a roncsot, amikor olyan állapotban úgysem lehetne megszentelt földbe temetni.

Hát ez borzasztó, visszhangozza Mrs. Leibowitz. Dehát nincs az szülő, aki odaadná a gyerekét ilyen célra.

De van, állítja Delia, pláne ha nagyon ihatnékja támad. A saját anyjukat is odaadnák, amikor az italért eszi őket a fene, akkor meg mit számít nekik egy kisbaba, pláne ha már úgyis meghalt.

Mrs. Leibowitz a fejét ingatja, és hintázik a székén. Ajvé, jaj, jaj, jaj. Szegény kisbaba. Szegény anyja. Hálát adok az Istennek, hogy az én férjemet nem eszi az a… az a hogyishívják… az a fene. Úgy fan. Az íreket, azokat eszi.

Az én férjemet aztán nem, tiltakozik Philomena. Be is verném a pofáját, ha úgy jönne haza. Persze Delia férjét, a Jimmyt már eszi a fene az italért, minden péntek este látni, hogy besurran a kocsmába.

Muszáj az én Jimmymet szapulni?, kérdi Delia. Rendesen dolgozik, és hazaadja a fizetését.

Jobb lesz nyitva tartanod a szemedet, tanácsolja Philomena. Nehogy addig egye a fene az italért, míg egyszer nem tud ellenállni neki, aztán neked is csak egy olyan északi Malachy-fajta marad.

A saját piszkos ügyeiddel foglalkozzál, jó? Jimmy legalább ír fiú, mondja Delia, és nem Brooklynban született, mint Tommy.

Erre már Philomena sem képes replikázni.

Minnie a karjában tartja a kisbabáját, a nagydarab nők meg dicsérik, milyen édes, milyen tiszta, nem olyan szurtospeti, mint az Angela kölkei. Philomena kijelenti, hogy fogalma sincs róla, miért ilyen koszos ez az Angela, mikor az anyja mindig is olyan patyolattiszta volt, hogy a padlóról lehetett enni nála.

És ki akar a padlóról enni? Hát mire való az asztal meg a szék?

Delia szerint valamit tenni kell, mert gyalázat, ahogy Angela meg a gyerekei kinéznek, szégyent hoznak nemcsak magukra, de még a rokonságra is. Levelet kell írni Angela anyjának. Majd Philomena megírja, mert neki egyszer azt mondta az egyik limericki tanár, hogy laza csuklója van. Mrs. Leibowitznak el kell magyarázni, hogy a laza csukló azt jelenti, Philomenának szép a kézírása.

Mrs. Leibowitz átmegy a lakásukba, hogy papírt és borítékot hozzon, és kölcsönkérje a férje töltőtollát. A négy nő megint az asztal köré telepszik, hogy összeüsse a levelet anyám anyjának.

Kedves Margaret Néni!

Azért ragadtam tollat a kezembe, hogy levelet írjak a Margaret néninek, akit remélem ugyanolyan jó egésségben talál levelem, amilyenben én is vagyok. Férjem, Tommy is jól van és rendesen van munkája, és Delia férje, Jimmy is jól van, és neki is van rendesen munkája. Reméljük, Margaret néni is jól van. Nagyon sajnálom, de Angela nincs jól, mert meghalt a kisbabája, egy kislány, akit Margaret néni után szintén Margaretnek hívtak, Angelával azóta nem stimmel valami, csak fekszik, fekszik az ágyban a fal felé fordulva. De ez semmi, mert még rosszab az, hogy azt hisszük, megint terhes, ami már tényleg sok. Mihelyt odavész egy gyerek, máris jön a másik. Nem értjük, mért csinálja. Csak négy éve van férjnél, aztán már öt gyereket szült, és útban van a hatodik. Ez is mutatja, mi történik, ha északra valósihoz megy férjhez valaki, azok nem tudnak uralkodni magukon, az a sok protestáncs. Az ura mindennap elmegy munkát keresni, de mi persze tudjuk ám, hogy igazából kocsmákba jár, takarításból meg hordócipelésből van neki pár dollárja, és azt ugyanott röktön el is issza. Ez rémes, Margaret néni, és az a véleményünk, hogy Angelának és a gyerekeknek is jobb volna a szülő hazájukban. Sajnos nehéz időket élünk, és nekünk nincsen pénzünk a jegyekre, de talán Margaret néni meg tudja oldani. Remélem, levelem jó egésségben találja Margaret nénit, mi jó egésségben vagyunk, hála Istennek és a Szűzanyának.

Maradok szerető unokahuga
Philomena Flynn (szül. MacNamara)
és szintén unokahuga
Delia Fortune (én is szül. MacNamara, hahaha)

Sheehan nagymama elküldte a pénzt Philomenának és Deliának, ők megvették a jegyeket, szereztek egy hajókoffert a Paulai Szent Vince Egyesülettől, béreltek egy furgont, hogy a manhattani kikötőbe vigyen bennünket, és felpakoltak minket a hajóra: Jó utat, hál’ istennek ezzel is megvolnánk, mondták, és hazamentek.

A hajó elhagyta a kikötőt. Anyu megmutatta a Szabadság-szobrot, meg Ellis Islandet, ahol a bevándorlók partra szállnak. Aztán kihajolt a korláton, és hányt, és az atlanti-óceáni szél az egészet visszafújta ránk, meg a kilátásban gyönyörködő többi boldog emberre. Az utasok káromkodtak és elszaladtak, a kikötői sirályok körénk sereglettek, anyu pedig erőtlenül és sápadtan támaszkodott a hajókorlátra.

II

Egy hét múlva kikötöttünk Moville-ban, Donegal megyében, ott felszálltunk a belfasti buszra, Belfastban pedig átszálltunk az Antrim megyei Toome felé. A hajókoffert otthagytuk egy boltban, és nekivágtunk a McCourt nagypapa házáig vezető kétmérföldes gyalogútnak. Az út sötétbe burkolózott, a hajnal még a dombokon túl is alig derengett.

Apu a karjában cipelte az ikreket, akik felváltva sírtak az éhségtől. Anyunak néhány perc után mindig meg kellett állnia, hogy leüljön pihenni az utat szegélyező kőfalra. Ilyenkor mi is letelepedtünk mellé, és néztük, hogyan válik az égbolt először vörössé, aztán kékké. A madarak is rákezdték az éneklést, és ahogy hajnalodott, különös állatokat pillantottunk meg a mezőn. Bennünket bámultak. Malachy megkérdezte: Mik ezek, apu?

Tehenek, kisfiam.

Mi az, hogy tehén, apu?

A tehén az tehén, kisfiam.

Tovább ballagtunk a pirkadatban, és újabb állatokkal találkoztunk, szőrös, fehér négylábúakkal.

Malachy megint megkérdezte: Mik ezek, apu?

Birkák, kisfiam.

Mi az, hogy birka, apu?

Apám rámordult: Hát sose hagyod abba a kérdezősködést? A birka az birka, a tehén az tehén, az meg ott egy kecske. A kecske az kecske. A kecske tejet ad, a birka gyapjút, a tehén, az meg mindent. Mi az istent szeretnél még tudni?