A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kristen Ashley: Law Man

Forever, Hachette Book Group, New York, 2012

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2012 by Kristen Ashley

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-423-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

TARTALOM

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Előhang

A nyomozó

Első fejezet

A mütyür

Második fejezet

Pizza

Harmadik fejezet

Zűrök

Negyedik fejezet

Egy másféle barát

Ötödik fejezet

Egy erős kéz

Hatodik fejezet

Bizsergés és virágok

Hetedik fejezet

Az olyanok, mint én

Nyolcadik fejezet

Spring Deluxe

Kilencedik fejezet

Hozzá tudnék szokni ehhez a Marához

Tizedik fejezet

Anya és Lulamae

Tizenegyedik fejezet

Határok

Tizenkettedik fejezet

Mostantól így lesz

Tizenharmadik fejezet

„Nagyon féjek”

Tizennegyedik fejezet

Gyengéd leszek

Tizenötödik fejezet

Százkilencven centiméter magas, és mindennap keményen edz

Tizenhatodik fejezet

Az én Marám szereti a gyertyákat

Tizenhetedik fejezet

Mitch maradjon velünk

Tizennyolcadik fejezet

Megvalósult álom

Tizenkilencedik fejezet

Mara Világának kijózanító valósága

Huszadik fejezet

Mielőtt túl késô

Huszonegyedik fejezet

Mi a te drogod?

Huszonkettedik fejezet

Zabkása ebédre

Huszonharmadik fejezet

Jó reggelt

Huszonnegyedik fejezet

A mi gyerekeink

Huszonötödik fejezet

A férfiak nem érzékenyülnek el

Huszonhatodik fejezet

A nehéz idők mindig elmúlnak

Huszonhetedik fejezet

A „kis fekete ruha”-hadművelet

Huszonnyolcadik fejezet

Kis barna

Huszonkilencedik fejezet

Ha ezt élve megússzák, az enyémek lesznek

Harmincadik fejezet

Eljöttél

Utószó

Bud Lawson hazai pályán

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Amikor megkértem a férjemet, hogy adjon nevet a regényemben szereplő piti lúzer bűnöző fiának és lányának, ő azonnal visszakérdezett: hogy hívják az apát? Bill, válaszoltam. Mire rögtön rávágta: Billy és Billerina. Ezt nagyon viccesnek tartottam, és így született meg Billy és Billie karaktere. Remélem, meg tudjátok majd különböztetni őket egymástól. Ami engem illet, nevetnem kell, valahányszor elolvasom a nevüket. De ettől függetlenül, imádom őket.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Chasity Jenkinsnek, aki ezt a könyvet lektorálta, és még sok egyebet is csinált, amivel megmentett az őrülettől. Örök hálával tartozom neked, Chasity!

Köszönet az olvasóimnak, akik valóra váltották az álmaimat, és azóta is életben tartják ezt az álmot. Nagyon fontosak vagytok nekem.

ELŐHANG

A nyomozó

Kiléptem a lakásomból az üveges folyosóra, és megláttam a nőt.

Legalább hetes, talán megvan nyolcas is. A pontosság kedvéért hét és felesnek neveztem el.

Egy nyitott lakásajtóban állt, és a bent lévő személyre mosolygott.

Tudtam, kire mosolyog.

Mitch Lawson nyomozóra.

Azt is tudtam, hogy a szomszédom, Mitch Lawson nyomozó, minimum tízes, ha nem tizenegyes, ezért tíz és felesre taksálom.

Más szóval a detektív tetőtől talpig tökéletes volt, a sötétbarna hajától a bőrcsizmás lábáig.

Álmaim pasija.

Szerelmes voltam belé, bár nem ismertem, ő pedig még annyira sem ismert engem. De ne gondolja senki, hogy tolakodó módon zaklattam, mert ahhoz túlságosan félénk vagyok, és annyira szeretem, hogy nem tenném ki ilyesminek. Csak titokban csorgattam a nyálam a tökéletes teste, a tökéletes mosolya és a gyönyörű szeme láttán. Teljesen ártalmatlan rajongás volt, és csak távolról gyönyörködtem benne. Illetve a szomszédból, mert a lakásunk ugyanarra az előtérre nyílt.

Megfordultam, és megnéztem, hogy bezártam-e az ajtót. Amikor visszafordultam, Mitch Lawson nyomozó már a folyosón állt, a hét és feles nő pedig olyan közel nyomult hozzá, hogy összeért a testük. A nyomozó is ellenőrizte a saját ajtaját.

Reggel volt, és munkába indultam. Biztosan ő is. Azzal is tisztában voltam, hogy a hét és feles nála aludt. Tudtam, hogy sok héttől tízig terjedő nőismerőse van, akik nála töltik az éjszakát, vagy este, esetleg napközben felugranak hozzá, mert már többször összefutottam velük a folyosón. Én kettes voltam, max hármas. Na, jó, legyen kettő és feles. Szóval nem számíthattam arra, hogy valaha Mitch Lawson nyomozó mellett álldogáljak a folyosón.

A mai világban a héttől tízig skálázható emberek szinte mindig egymás társaságát keresik, és nagyon ritkán ereszkednek a hetes zóna alá. Sőt gyakorlatilag soha. Esetleg néha felcsípnek egy hatost, vagy együtt züllenek egy ötössel, de hosszú távon mindig a saját zónájukból választanak párt, és mellette állapodnak meg. Hasonlóképpen, a négytől hatosig terjedő emberek is egymás felé húznak. Ide elvileg befurakodhat egy négyes alatti, de ez nagyon ritkán fordul elő. Az én zónám tagjai, az egyestől a hármasig, szintén egymás társaságát keresik. Innen őrültség lenne a hármasnál magasabbra törni. Csak szívfájdalom lenne az eredménye.

Feléjük kellett mennem, mert a parkolóhoz vezető lépcsőhöz igyekeztem. A magas sarkú cipőm hangosan kopogott a kövön. Négy lakás nyílt erre az üveges folyosóra, kettő-kettő egymással szemben. Mitch Lawson nyomozóé a parkolóhoz vezető lépcsőhöz esett közelebb, az enyém pedig a másik lépcsőnél volt, ahonnan a lakópark közepén húzódó füves térségre, meg az ott csordogáló kis patakhoz lehetett kimenni.

Már évek óta lakunk ugyanabban az épületben, és sajnos Mitch nyomozó most is azt csinálta, mint mindig, valahányszor megpillantott: felém fordult, rám nézett, és sötétbarna szeme barátságosan megcsillant.

Többek között azért vagyok szerelmes belé, mert mindig barátságosan néz rám. Szégyenlős vagyok, és nem túl barátságos, legalábbis vele nem. Jóban vagyok a szomszédban élő meleg párral, Brenttel és Brandonnel. Meg Derekkel és LaTanyával, a nem meleg párral, akik velem szemben, Mitch Lawson mellett laknak. A nyomozótól azonban nagyon félek, ezért igyekszem nagy ívben kikerülni.

De valahányszor meglátott, a szeme megtelt melegséggel, és rám mosolygott.

Ahogy most is.

Istenem…

Az a mosoly… A hasamban éreztem. Sosem láttam még szebb szempárt, és amikor ilyen barátságos lett, sőt még a száját is mosolyra húzta… Ez túl sok volt. Négy éve, amikor ideköltöztem, és először tapasztaltam meg testközelből a mosolyát, majdnem összecsuklottam. Szerencsére azóta megtanultam uralkodni magamon, és mostanában már csak épphogy megbicsaklik a térdem.

– Szia – szólt oda nekem, amikor elhaladtam mellettük.

Ez rémes. Nem elég, hogy gyönyörű a szeme, gyönyörű a szája, nagyon magas, és széles vállú, de még a hangja is szép, és csodálatosan mély zengésű.

– Jó reggelt – motyogtam zavartan, és a pillantásom a hét és felesre siklott, aki úgy nézett rám, mintha egy kő alól másztam volna elő. (Már rájöttem, hogy ha egy hetes vagy hetes pluszos ránéz egy hármasra vagy hármas alattira, akkor ilyen lesz a pillantása.) Az udvariasság kedvéért a nőnek is jó reggelt kívántam, mire kicsit felemelte az állát, és olyan arcot vágott, mintha vérig sértettem volna.

Ezután gyorsan lesütöttem a szemem, és inkább a lábamat néztem. Egyrészt ügyelnem kellett, nehogy elessek, másrészt nem akartam újra a nyomozóra nézni, mert tudtam, hogy akkor bámulni fogom. És ha sokáig bámulom, akkor kiég a szemem.

Hogy eltereljem a figyelmemet róla meg a hét és feles nőről, felemeltem a kezem, és a fülem mögé simítottam azt a makacs hajtincset, ami mindig kiszabadul a tarkómon összefogott kontyból. Közben elosontam mellettük, és lesiettem a lépcsőn, némán imádkozva, nehogy megbotoljak. Nem szívesen csinálok hülyét magamból, és a nyakamat sem akarom kitörni.

Sikerült épségben eljutnom a kocsihoz, és minden erőmet összeszedve betettem a táskámat meg a hordozható kávésbögrémet. Bekapcsoltam az MP3-lejátszót, és kerestem egy jó számot, ami hangulatba hoz, és felkészít a szorgos munkára. Aztán becsatoltam a biztonsági övet. Azért szorgoskodtam ennyit, hogy ne kelljen Mitch Lawson nyomozóra meg a hét és feles nőjére néznem, miközben ők is lejönnek a parkolóba, és elhajtanak. Órákon át tudnám bámulni a nyomozót, de még sosem csináltam. Azért nem, mert akkor zaklató lennék, és még egy ilyen jelentéktelen mértékű zaklatást is hátborzongatónak tartok.

Időbe telt, mire összeszedtem magam. Csak akkor néztem újra fel, amikor már be voltam kötve, beindítottam a motort, és kiválasztottam a Great Funk „We Are An American Band” című számát. És mit látok? A hét és felesnek nyoma veszett.

De Mitch Lawson nyomozó még ott maradt. Nem kerestem a pillantásommal, de egyszerűen nem tudtam nem észrevenni. Egy üres hely volt mellettem, és a nyomozó terepjárója az üres hely mellett állt. Ő pedig a kocsi vezető oldali ajtajának támaszkodott, keresztbe tett karral, és engem nézett. Sőt figyelt.

Ez még sosem fordult elő, és megszegett minden szabályt, ami addig irányította az univerzumomat. Nem csoda, ha most néhány másodpercig tényleg bámultam rá, miközben megpróbáltam kitalálni, mitévő legyek.

Végül egy tétova integetés mellett döntöttem, amit meg is tettem. Mitch Lawson nyomozó egy újabb mosolyt villantott rám, és ettől megint megremegett a gyomrom. Nagyon kellemes érzés volt.

Oké, ennyi. Többet nem tudtam elviselni.

Elfordítottam a fejem, elindítottam a lejátszást az MP3-on, mire Don Brewer dobolni kezdte a „We Are An American Band” intróját. Óvatosan kifaroltam a parkolóból, és minden erőmmel azon voltam, nehogy nekimenjek valaminek.

Sikerült elhajtanom úgy, hogy közben nem néztem Mitch Lawson nyomozóra, a tökéletes testére, a csodás hajára, a mesés ajkára és a gyönyörű szemére.

ELSŐ FEJEZET

A mütyür

– Halló, Mara Hanover vagyok a 6C épületből. Ma már háromszor telefonáltam, mert szükségem lenne valakire, aki átjön, és megszereli a csapot a fürdőszobában. Legyen szíves, küldjön ide egy szerelőt. Köszönöm.

Becsuktam a mobilomat, miután hangüzenetet hagytam, és bosszúsan bámultam a csapot, amit ma reggel nem tudtam elzárni. Munkába indulás előtt felhívtam a lakópark karbantartói irodáját, és hagytam üzenetet. Amikor nem kaptam visszahívást, ebédidőben megint megcsörgettem őket, és újabb üzenetet hagytam. Most értem haza munka után, és már nincs ügyfélfogadás, de valakinek akkor is ügyeletet kell tartania. Vissza kellett volna hívniuk. Miért nem hívtak vissza? Nincs szükségem egy csillagászati vízszámlára, és aludni sem tudok, ha a víz csobogását hallgatom, és közben arra gondolok, hogy a pénzemet nyeli a lefolyó.

Felsóhajtottam, és tehetetlenül néztem a csapból folyó erős vízsugarat.

Amióta felnőtt vagyok, egyedül élek. Egyszer volt egy hosszú kapcsolatom egy öt és felessel, de nem jutottunk el az összeköltözésig. Azért, mert öt és feles volt, én meg kettő és feles, de ő egy kilenc és felest akart. Így mindkettőnk számára törvényszerű volt a csalódás és a fájdalom. Nekem ő törte össze a szívem, aztán később talált egy hat és felest, aki szintén egy kilenc és felest akart. A nő megnagyobbította a mellét, átszabatta az orrát, és ettől masszív hetes lett belőle. (Ha eltekintünk attól, hogy tíz és felesnek tartotta magát, úgy is viselkedett, és ez hatossá minősítette vissza.) Na, ez a nő meg az én öt és felesem szívét törte össze.

Harmincegy éves voltam, tizennyolc éves korom óta egyedül éltem, mégsem tudtam semmit a vízszerelésről vagy a kocsikról. Valahányszor történt valami a vízvezetékemmel vagy a kocsimmal, mindig megfogadtam, hogy mindent megtanulok róluk. Aztán megjavíttattam, amit kellett, és azonnal megfeledkeztem a fogadalmamról. Ilyen helyzetekben persze megbántam a feledékenységemet.

Kisétáltam a fürdőszobából, átvágtam a hálószobán, végigmentem a konyhával egybeépített nappalin, és kiléptem az ajtón. Az előtér szemben lévő oldalán bekopogtam Derek és LaTanya ajtaján.

Derek konyít valamit a vízvezeték-szereléshez. Ennek két oka is van. Az egyik az, hogy Derek férfi, és a férfiak ösztönös vízvezeték-szerelő képességekkel rendelkeznek. A másik pedig az, hogy Derek tényleg vízvezeték-szerelő.

LaTanya nyitott ajtót, és amikor meglátott, hatalmas barna szemében felragyogott a jellegzetes LaTanya-Öröm.

LaTanya öröme minden más ember örömétől különbözött, és megérdemelte a nagybetűt. Hangosabb, harsányabb, ragyogóbb és vidámabb volt bárkiénél. Az arca úgy sugárzott, mintha a születésünkkor elválasztottak volna minket, és most végre újra egymásra találtunk volna. Mintha tegnap este nem néztük volna együtt a „Sztárok leszünk” című sorozatot nálam.

– Szia, csajszi! – kiáltott fel széles mosollyal az arcán. – Tökéletes az időzítés. Éppen arra készültem, hogy keverek néhány mojitost. Gyere be, és neked is töltök egyet.

Visszamosolyogtam rá, de megráztam a fejem.

– Nem lehet – magyaráztam. – Valami baj van a csappal, az iroda nem válaszol a hívásaimra, és szeretném, ha Derek megnézné. Itthon van?

Mozgást érzékeltem a közelben, és LaTanya is. Mindketten oldalra néztünk, és megláttuk Mitch Lawson nyomozót, aki éppen felbukkant a lépcsőn, négy nejlonszatyrot tartva a kezében.

– Halihó, Mitch! – üdvözölte LaTanya az ő különleges Örömével.

– Szia, LaTanya – viszonozta a köszönést Mitch, majd rám emelte a gyönyörű szemét, és még szélesebb lett a mosolya. – Szia.

– Szia – válaszoltam. Megerősítettem a térdemet, igyekeztem nem törődni a remegő gyomrommal, és LaTanyára néztem. Úgy méregette Mitch Lawson nyomozót, ahogy minden normális nő tenné, mert ha nem ezt csinálná, akkor kitiltanák a nők klubjából. A közelben hallottam a nejlonszatyrok zizegését, de nem foglalkoztam vele, inkább megszólítottam LaTanyát, hogy magamra vonjam a figyelmét. Miután ezt sikerült elérnem, megismételtem a kérdésemet. – Derek itthon van? Nem szívesen zaklatom ezzel, de a csapomat nem lehet elzárni, és valakinek tényleg meg kéne néznie.

– Nincs itthon, Mara baba, sajnálom – mentegetőzött LaTanya. – Azt mondtad, hogy az iroda nem hívott vissza?

– Nem. – Meg akartam kérni LaTanyát, hogy küldje át Dereket, ha hazajön, de ekkor egy mély hangot hallottam a közelemben.

– Akarod, hogy megnézzem?

Ezt Mitch Lawson nyomozó kérdezte, és azonnal elállt a lélegzetem. A hang irányába fordítottam a fejem. A nyitott ajtaja előtt állt, még mindig a kezében voltak a szatyrok, és engem nézett.

Elsötétült előttem a világ. Nem tudtam tovább tartani a lábamat, és remegni kezdett a térdem.

Istenem, de gyönyörű…

– Mara! – szólalt meg egy hang a távolban. Tudtam, hogy ez az én nevem, de képtelen voltam reagálni rá. – Mara! – hallottam még egyszer, már hangosabban és élesebben. Összerezzentem, és LaTanya felé fordultam.

– Tessék? – kérdeztem.

– Mitch megnézi a csapot. Rendben? – kérdezte.

Értetlenül pislogtam rá.

Nem. Nincs rendben.

Te jó ég, mit tettem?

Nem jöhet be a lakásomba, nem mehet át a hálószobámon, hogy megnézze a csapot. Mert ez azt jelentené, hogy a lakásomban van, és végigmegy a hálószobámon. És akkor egy szónál többet kéne beszélnem vele.

A francba!

Mitch Lawson nyomozóra néztem, és ösztönösen válaszoltam.

– Nagyon örülnék neki.

Egy pillanatig rám meredt, aztán felemelte a kezében lévő szatyrokat.

– Leteszem ezeket, és átmegyek – közölte.

Nagyot nyeltem, és bólintottam.

– Oké – kiáltottam a becsukódó ajtaja felé.

Csak bámultam, és bámultam a csukott ajtót. Mi ez, amit most érzek? Pánikrohamom lesz, vagy szívrohamom? Ekkor LaTanya megint a nevemen szólított, ezért ránéztem.

– Jól vagy? – kérdezte, és gyanakodva méregetni kezdett.

Nem vallottam be a Mitch Lawson nyomozó iránt érzett szerelmemet LaTanyának, Dereknek, Brentnek, Brandonnek, vagy bárki másnak. Biztosan őrültnek tartanának (vagy egy eszelős zaklatónak). Gyakran meghívták őt bulikba, meg egyéb helyekre, és ha eljött, akkor általában találtam valami kifogást, és távoztam. Egyikük sem sejtette, milyen érzelmeket táplálok iránta. Amúgy elég ritkán vett részt a bulijaikon, mert a rendőrtisztek hosszú műszakokban dolgoznak. Meg ott voltak a saját haverjai, akiket áthívott magához bulizni vagy játszani. Ja, és a csajai, akikkel másfajta szórakozást űzött. Nem az a pasi volt, aki meleg párok bulijára jár, vagy LaTanya koktélpartijain szürcsölget. Csak azért fogadta el néha a meghívásaikat, mert ápolni akarta a jószomszédi viszonyt. Derek viszont elég gyakran átment hozzá meccset nézni. Általában azért, hogy elszabaduljon LaTanya koktélpartijairól.

– Igen, jól vagyok – hazudtam neki. – Csak kemény napom volt – folytattam a hazudozást. – És nem örülök, hogy a karbantartók nem hívtak vissza. Nem ők fizetik a vízszámlámat. – Ez legalább igaz volt.

– Megértem – bólintott LaTanya. – A szolgáltatások egyre silányabbak, pedig három hónapja felemelték a bérleti díjat. Emlékszel, amikor a múlt hónapban bedöglött a hűtőnk?

Emlékeztem. Arra is, hogy három hétbe telt, mire kicserélték. Derek eléggé ki volt akadva, LaTanya pedig hangot is adott az elégedetlenségének.

– Igen, emlékszem. Nem volt könnyű menet.

– Hát nem. Jeget kellett vennem, és hűtőládát használtunk. Nem ezért fizetem azt a sok lét. Menjenek a fenébe!

Hát igen.

Ekkor kinyílt Mitch Lawson nyomozó ajtaja, és azonnal rájöttem, hogy nagy hibát követtem el. Haza kellett volna rohannom, és csinálnom valamit. Nem tudom, mit. Nem kellett rendet tennem, mert rendmániás vagyok. A külsőmmel meg úgysem tudok mit kezdeni. De akkor is.

A detektív elindult felénk.

– Most megfelel? – kérdezte menet közben.

Nem! Nem jó, hogy a tíz és feles, akibe titokban szerelmes vagyok, belép a lakásomba.

Bólintottam.

– Persze – válaszoltam. Aztán LaTanyára néztem, és hozzátettem: – Viszlát később.

– Viszlát. Ne feledd, hogy vár rád egy mojito, miután Mitch megbütykölte a csapodat.

– Köszi – motyogtam, és rámosolyogtam. Aztán Mitch Lawsonra pillantottam, majd lesütöttem a szemem, és az ajtómhoz oldalogtam. Kinyitottam, beléptem rajta, és vártam, hogy kövessen.

A nyomozó bejött a lakásomba, én meg igyekeztem nyugodtan venni a levegőt.

– Melyikről van szó? – kérdezte, miután becsuktam mögötte az ajtót.

Megfordultam, és az ajtónál állva ránéztem. Közelebb volt hozzám, mint gondoltam, és most mintha a szokásosnál is magasabb lenne, pedig messziről is elég magasnak tűnt. Még sosem voltam ilyen közel hozzá, és ettől a közelségtől tetőtől talpig kellemes bizsergést éreztem. Magas sarkú cipő volt rajtam, és fel kellett néznem rá, ami elég ritkán fordult elő, mert én is magas vagyok.

– Tessék? – kérdeztem vissza.

– A csap – magyarázta. – Melyikről van szó? Folyosó vagy hálószoba?

Fogalmam sem volt, miről beszél. Mintha egy idegen nyelven szólna hozzám. Csak a szemére tudtam összpontosítani, mert még az sem volt hozzám ilyen közel soha. Fantasztikus szempillája van.

Ezek a szempillák most megmozdultak, mert összehúzta a szemét.

– Jól vagy? – kérdezte.

Jézusom… Össze kell szednem magam.

– Igen, jól… A csap a hálószobai fürdőben van – válaszoltam.

Aztán csak állt előttem, és némán nézett. Én meg visszanéztem rá. Egy idő után halványan elmosolyodott, és a hall felé intett a fejével.

– Nem mutatod az utat? – kérdezte.

Istenem, mekkora idióta vagyok!

– De igen – motyogtam zavartan. Szégyenkezve lehajtottam a fejem, és elindultam.

Amikor mindketten a fürdőszobában voltunk, a normál méretű helyiség hirtelen túl szűknek tűnt. A vízcsapra mutattam, és nem volt szükségem további magyarázkodásra.

– Nem lehet elzárni.

– Azt látom – jegyezte meg halkan, majd leguggolt, és kinyitotta a mosdó alatti szekrényke ajtaját. Megdermedtem a szégyentől.

Miért nyitja ki azt a szekrényt? Ott tartom a tamponokat! Ráadásul elöl, ahol rögtön megláthatja őket.

Ó, te jó ég!

Benyúlt a szekrénybe, én meg lehunytam a szemem, és azt kívántam, bárcsak megnyílna alattam a padló, és elnyelne. Ekkor megszűnt az idegőrlő vízcsobogás.

Kinyitottam a szemem, és a csapra meredtem.

– Jóságos ég! Megjavítottad! – kiáltottam fel.

Hátranézett a válla fölött, aztán felegyenesedett.

– Nem. Csak elzártam a vizet – közölte a szemembe nézve.

Értetlenül pislogtam rá.

– Tessék? – kérdeztem.

– El lehet zárni a vizet.

– Tényleg?

– Igen.

– Aha – suttogtam, majd így folytattam: – Akkor azt kellett volna tennem, mielőtt elmegyek dolgozni ma reggel.

Elmosolyodott.

– Lehet. De nem tehetünk semmit, ha nem tudjuk, hogyan kell.

– Ez igaz – motyogtam, a mosdót nézve.

– A mosdó alatt van egy szelep. Majd megmutatom, ha megnéztem a csapot – ígérte, és egyenesen a szemembe nézett. Nem fordíthattam el a tekintetem. – Valószínűleg csak egy új szigetelőgyűrű kell. Hol vannak a szerszámok?

Megint pislogtam egyet.

– Szerszámok?

Rám emelte a szemét, és mosolyra húzta a száját.

– Igen, szerszámok. Például egy csavarkulcs.

– Van egy kalapácsom – javasoltam bátortalanul.

Mitch egy újabb félmosollyal bűvölt el.

– Nem hiszem, hogy kalapáccsal kéne megoldani ezt a problémát.

Egy darabig képtelen voltam levenni a szemem a szájáról, és időbe telt, mire megint a szemébe tudtam nézni. De ez a látvány sem csillapította a heves szívdobogásomat.

– Akkor nincsenek szerszámaim – jelentettem ki végül. Arról nem tettem említést, hogy fogalmam sincs, mi az a csavarkulcs.

Bólintott, és az ajtó felé fordult.

– Akkor hozom az enyémet.

Kilépett a fürdőszobából, én meg nem tudtam, mit tegyek, ezért utánasiettem.

Pedig ott kellett volna maradnom, ahol vagyok. Máskor is láttam már járkálni, de csak messziről. Mindig feltűnt, hogy egy atléta kecsességével mozog, de a testtartásából és a mozdulataiból áradó természetes magabiztosságot csodáltam benne a legjobban. A lelki békémnek nem tett jót, hogy most a saját lakásomban, testközelből figyelhettem meg a lenyűgöző mozgáskultúráját. Ez még egy jó napon is megviselne, de még nehezebb egy olyan napon, amikor nem tudtam elzárni a csapot, és kénytelen vagyok elviselni Mitch Lawson nyomozó jelenlétét a lakásomban.

Az ajtónál megállt, és visszafordult.

– Mindjárt jövök.

Bólintottam, ő meg eltűnt az ajtóban.

A nappaliban álltam, még mindig a munkában viselt magas sarkúban, szoknyában és blúzban, és az agyamban egymást kergették a gondolatok. Lenne időm átöltözni, mielőtt visszajön? Észrevenné, ha gyorsan egy kis parfümöt fújnék magamra? Talán innom kéne egy vodkát? Vagy kettőt? Aztán kopogott az ajtón, ami azt jelentette, hogy visszajött.

Az ajtóhoz futottam, kinéztem a kukucskálón (az ember nem lehet elég óvatos), és megláttam. Nagy levegőt vettem, és kinyitottam az ajtót.

– Szia – üdvözöltem. – Isten hozott újra.

Istenem, mekkora barom vagyok!

Elvigyorodott. Odébb álltam, ő meg belépett, egy szerszámos ládával a kezében. Tanultam a korábbi hibámból, és azonnal elindultam a lakás belseje felé. Átmentünk a nappalin, a folyosón, a hálószobán, és beléptünk a fürdőszobába. A mosdó pultjára tette a szerszámos ládát, és kinyitotta. Kivett belőle egy tárgyat, talán azt a bizonyos csavarkulcsot, és munkához látott.

Néztem a kezét, amit eddig nem tudtam szemügyre venni. Férfikeze volt. Vonzónak találtam a kidudorodó ereket. Meg a hosszú, erős ujjait. Remek keze volt.

– Tehát Marának hívnak – szólalt meg a mély hangján. Összerezzentem, és a lehajtott fejére néztem.

– Igen – válaszoltam. A hangomat túl magasnak tartottam, ezért megköszörültem a torkomat. – Téged pedig Mitchnek – állapítottam meg.

– Igen – válaszolta a csapnak.

– Szia, Mitch – mondtam a sötétbarna hajának. Milyen puha és sűrű! Pont olyan hosszú, hogy kényelmesen bele lehetne túrni.

Felém fordította a fejét, és megláttam a sötétbarna szemét, ami olyan mély, hogy egy örökkévalóságig el tudnék veszni benne.

Ráadásul most mosolygott a szeme.

– Szia, Mara – üdvözölt lágy hangon. Bizseregni kezdett a mellbimbóm.

Ó, te jó ég!

Gyorsan megpróbáltam felidézni, milyen fehérneműt vettem fel aznap reggel, és hálát adtam az égnek, hogy a melltartómnak van egy vékony szivacsbélése. Aztán arra gondoltam, hogy magára kéne hagynom a nyomozót.

De mielőtt elmenekülhettem volna a fürdőszobából, újra lehajolt a csaphoz, és megkérdezte:

– Mióta laksz itt?

– Hat éve – vágtam rá.

Végre! Egy egyszerű válasz, amitől nem érzem idiótának magam. Hála az égnek.

– És mivel foglalkozol? – jött a következő kérdés.

– A Piersonnál dolgozom – közöltem.

Megint hátrafordult, és rám nézett.

– A Pierson matrac- és ágyáruházban?

Bólintottam.

– Igen.

Visszafordult a csap felé.

– És mit csinálsz ott? Könyvelő vagy, vagy ilyesmi?

Megráztam a fejem, pedig nem nézett rám, és nem láthatta.

– Nem. Eladó vagyok.

Most gyorsabban kapta hátra a fejét, és a szemembe nézett.

– Eladó vagy – ismételte meg.

– Igen – válaszoltam.

– A Pierson matrac és- ágyáruházban.

– Hát… igen – bólintottam újra.

Rám bámult, mire zavarba jöttem. Nem azt mondtam, hogy rúdtáncos vagyok. Azt sem, hogy a napjaimat egy titkos bunkerban töltöm, ahol a többi gonosztevővel együtt a világ elpusztításán munkálkodom. Mégis kicsit meglepettnek tűnt. Eladó vagyok, és ez egyáltalán nem meglepő foglalkozás. Sőt kifejezetten unalmas. Én is unalmas vagyok. Ő viszont rendőrnyomozó. Tudom, mert sokszor láttam a jelvényt az övén. És LaTanya is említette. A foglalkozása miatt már biztosan régen kitalálta, hogy unalmas ember vagyok. Szerintem egy rendőrnyomozónak elég egy pillantást vetni valakire, és máris mindent kiszimatol róla.

– És jó eladó vagy? – érdeklődött.

Hümmögtem valamit, mert nem akartam dicsekedni. Tényleg jó vagyok. Az elmúlt négy évben minden hónapban én lettem a legjobb dolgozó, miután Barney Ruffalót elküldték (illetve önszántából kilépett, mert Roberta szexuális zaklatással vádolta). Barney az ősellenségem volt. Elsősorban a szemétsége miatt, meg azért, mert minden adandó alkalommal rám mozdult, ahogy minden más nőre is, aki belépett az áruház ajtaján. És ráadásul ellopta a vevőimet.

Mitch a csap felé fordult.

– Tehát jó vagy – állapította meg csendesen.

– Elég jó – ismertem be.

– Igen – motyogta a csapnak, majd így folytatta: – Lefogadom, hogy a férfi vevők kilencven százaléka azonnal hozzád megy oda, és tőled vásárol.

Furcsa, hogy ezt mondja. És igaz. A legtöbb vásárló férfi, mert ilyen a világ rendje. A férfiaknak is szükségük van ágyra meg matracra, mint minden embernek, és ha benéznek a Piersonba, olyan jó minőségű árut találnak ott, hogy már nem akarnak máshová menni. Ha nővel jönnek, általában akkor is a férfiak hozzák meg a végső döntést. Lehet vitatkozni azon, hogy ez jó vagy rossz, de akkor is így van.

– Miért kilencven százalékot említettél? – érdeklődtem.

– Mert a többi tíz százalék meleg – válaszolta, a csaphoz beszélve. Zavartan pislogva néztem a fejét, de nemsokára felegyenesedett, letette a csavarkulcsot, és felemelte a másik kezét. A szépen formált hüvelykujja és mutatóujja között egy apró fekete műanyag mütyürt tartott, aminek lyukas volt a közepe, és kicsit rojtos a széle. – Új szigetelő alátétre van szükséged – közölte.

Levettem a szemem a mütyürről, és megint a szemébe néztem.

– Nekem nincs ilyenem.

Rám mosolygott, amitől elállt a lélegzetem.

– Sejtettem, hogy nincs. Elmegyek a szerelvényboltba. – Azzal a fürdőszobai szemetesbe hajította a mütyürt, és kilépett a helyiségből.

Egy darabig megcsodáltam a formás hátát, aztán utánaeredtem.

– Nem! – kiáltottam fel. – Nem kell fáradnod miatta. Most már nem folyik a víz, és van egy másik fürdőszobám. – Mitch nem állt meg, én meg a nyomában loholtam, és közben tovább hadartam. – Holnap bemegyek a karbantartói irodába, elmondom nekik, mi a helyzet, és megkérem, hogy csinálják meg.

A nyomozó kinyitotta az ajtómat, megállt, és felém fordult. Kénytelen voltam én is megtorpanni.

– Nem. Majd én bemegyek az irodába holnap, és megmondom nekik a véleményemet. Micsoda dolog az, hogy nem hívnak vissza egy egyedülálló nőt, aki már hat éve fizet a szolgáltatásukért, és most sürgős segítségre lenne szüksége? Ma este pedig elmegyek a boltba, veszek egy szigetelőgyűrűt, visszajövök, és megszerelem a csapodat.

– Nem szükséges ezt megtenned – mentegetőztem udvariasan.

– Igazad van, de akkor is megteszem – vágta rá határozottan.

Hát jó. Láttam, hogy hajthatatlan, ezért megadtam magam.

– Hadd adjak egy kis pénzt. – Körülnéztem, a táskámat keresve. – Nem akarom, hogy te fizess a boltban.

– Mara, négy dollárért körülbelül száz alátétet lehet venni.

Csodálkozva néztem rá.

– Tényleg?

Megint rám mosolygott, és megint elállt tőle a lélegzetem.

– Tényleg. Azt hiszem, ezt megbeszéltük.

– Hát… Köszi – válaszoltam, mert nem tudtam, mi mást mondhatnék.

– Mindjárt visszajövök – közölte mosolyogva.

Sokáig bámultam a bezárt ajtót. Milyen kár, hogy senkinek sem vallottam be a tíz és feles szomszédom iránt érzett szerelmemet. Most felhívhatnám a bizalmasomat, vagy átszaladhatnék a folyosó szemben lévő oldalára, és megkérdezhetném tőle, hogy mit tegyek.

Időbe telt, mire magamhoz tértem, és úgy döntöttem, hogy természetesen fogok viselkedni. Tehát Mitch járt a lakásomban. Rám mosolygott. Észrevettem, hogy szép a keze meg a szempillája, akárcsak a teste összes többi porcikája. Kiderült, hogy egy nagyon kedves pasi, aki végig barátságosan mosolygott rám, miközben elzárta a csapomat, elment a szerszámaiért, megtalálta az elhasználódott mütyürt a csaptelepben, megígérte, hogy beszél az irodával helyettem, aztán elmegy a boltba, és vesz nekem egy új műanyag mütyürt. Na és? Miután megszerelte a csapot, visszamegy a saját lakásába, és én is a saját lakásomban leszek. Talán mostantól a szimpla „jó reggelt”-nél többet fogok mondani neki, ha találkozunk a házban. És talán egyszer még újra a nevemen szólít. De ennyi.

Úgyhogy azt csináltam, amit ilyenkor szoktam. Átöltöztem. Levettem a szoknyát, a blúzt meg a magas sarkú cipőt, és belebújtam egy farmerba meg egy „Chicago Cubs” feliratú pólóba. Kivettem a hajamból a tűket, leengedtem a kontyot, majd lófarokba fogtam a hajam egy piros hajgumival, ami illik a pólóm színéhez. Illatos gyertyákat gyújtottam a nappaliban, bekapcsoltam a zenét, és az „Otthoni lazulás 3”-ra keresztelt lejátszási listát indítottam el, mert volt benne néhány jó szám, amit nagyon szeretek. Aztán nekiláttam a vacsorakészítésnek.

A zöldséget szeleteltem, amikor felkaptam a fejem, mert kopogtak az ajtón. A gyertyákra pillantottam. Gyertyafény a nappaliban, és a Midnight Rider dallama a levegőben. Elfogott a pánik. Mindig gyertyát szoktam gyújtani és zenét hallgatni. De mit fog szólni Mitch, ha belép? Azt, hogy egy két és feles megpróbál behálózni egy tíz és felest.

A francba!

Most már nem tehetek semmit. Úgyis megérezné a gyertyák illatát, és a zenét az ajtón át is hallotta.

Az ajtóhoz siettem, kinéztem a lyukon, és kinyitottam az ajtót.

– Szia – üdvözöltem, és megpróbáltam nyugodtnak tűnni. – Visszajöttél?

Mitch pillantása a mellemre esett. Éreztem, hogy a kevés nyugalmam is vészesen fogyni kezd.

Aztán újra a szemembe nézett.

– A Cubsnak drukkolsz? – érdeklődött.

– Igen – jelentettem ki, majd hozzátettem: – Az a legjobb csapat a baseball történetében.

Belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. Közben nem vettük le a szemünket egymásról. Azért, mert egyfolytában mosolygott rám, mintha nagyon szórakoztatónak tartana, én meg lenyűgözve bámultam őt, mert úgy mosolygott rám, mintha nagyon szórakoztatónak tartana.

Egy méterre volt az ajtótól, amikor becsukta, és ez azt jelenti, hogy alig fél méterre volt tőlem.

– 1908 óta nem nyertek bajnokságot – állapította meg.

– Na és? – kérdeztem rá.

– Ez a tény is azt bizonyítja, hogy nem ők a legjobb csapat a baseball történetében.

Igaza volt. De mégsem.

– Oké, akkor helyesbítek. Ők a legmenőbb és a legérdekesebb csapat a baseball történetében. Nekik vannak a legjobb drukkereik, akiket nem érdekel, hogy nyernek vagy győznek. Jóban-rosszban kitartunk mellettük.

A tekintete megint megtelt melegséggel, miközben rám mosolygott. Remegni kezdett a térdem.

– Ezzel nem szállhatok vitába – jegyezte meg csendesen.

Összeszorítottam a szám, és reméltem, hogy nem fogok elájulni.

– A bajnoki szezon alatt Coloradóban minden lila-fekete. Vigyázz, hol viseled ezt a pólót – figyelmeztetett.

– A Rockiest is szeretem – válaszoltam.

Megcsóválta a fejét, és a folyosó felé fordult.

– Nem húzhatsz kétfelé – állapította meg, és elindult.

Néztem, ahogy mozog. Imádtam figyelni a mozgását. Most még jobban tetszett, mert a hálószobám felé tartott. Milyen érzés lenne mindennap élvezni ezt a látványt? Olyan gyakran, hogy már megszokottá válik.

Talán szólnom kellene neki, hogy dolgom van. Mondjuk, egy idős rokont ki kell segítenem a tolókocsiból, és betennem az ágyba. Aztán olvasnom kell neki, mert vak. Egy kifogásra lenne szükségem, amit nem lehet visszautasítani, ráadásul kedvesnek és gondoskodónak tűnnék a szemében. Pedig csak el akarok menekülni a közeléből.

Aztán rájöttem, hogy ez udvariatlan lenne, ezért némán követtem a folyosón.

Amikor a fürdőszobához értem, megszólalt.

– Nem tart sokáig. Nyugodtan folytathatod a vacsorakészítést.

Istenem…

Megkérjem, hogy maradjon vacsorára? Rengeteg kajám van. Mitch jól megtermett férfi, de bőven jutna neki is. Csak össze kéne vágnom még egy csirkemellet. Vagy kettőt. Meg még több zöldséget.

Túlélnék vele egy közös vacsorát? Azt hinné, hogy a gyertyák, a zene meg a vacsora csak egy trükk, és azon törné a fejét, hogyan tudná udvariasan kimenteni magát? Vagy tudná, hogy csak így akarok köszönetet mondani neki?

A fenébe!

A „Midnight Rider” után a „Ventura Highway” következett. Egy darabig hallgattam a zenét, aztán nagy levegőt vettem, és belevágtam.

– Van kedved itt maradni vacsorára? Azért, mert… így köszönném meg a segítségedet. Zöldséges csirkemellet csinálok wokban – tettem hozzá.

– Máskor nagyon szívesen – mondta Mitch a csapnak, rám se nézve közben. Nagyon csalódott voltam. Annyira, hogy elszorult a szívem. Pedig megkönnyebbülést kellett volna éreznem, mert a válasza azt jelenti, hogy minden rendben van a világomban, vagyis Mara Világában.

De aztán tovább beszélt, és a szavai alapjaiban rengették meg Mara Világát.

– Kopogj be, ha barbecue-s csirkés pizzát csinálsz.

Néhány másodpercig értetlenül bámultam a feje búbját.

– Tessék? – kérdeztem csodálkozva.

– Derek szerint nagyon ütős.

Csak pislogtam.

Ezek szerint beszélgettek rólam?

Miért?

Derek erős kilences. LaTanya is. A kilencesek barátkozhatnak a két és felesekkel, de a kilences férfiak nem beszélgetnek egymás közt a két és feles nőkről. Kizárólag a hét és tíz közöttiekről társalognak. Ha fiatalok vagy szemétládák, akkor szívesen gúnyolódnak az egytől háromig terjedő zónában lévő szerencsétleneken. De sosem beszélnek egy két és felesről, meg arról, hogy milyen pizzát szokott sütni. Soha.

Mitch felkapta a fejét, és a szemembe nézett.

– Derek szerint a barbecue-s csirkés pizzád nagyon ütős – ismétli meg. – Mármint iszonyúan finom – magyarázza.

Dereknek igaza van, mert tényleg nagyon jó. Magam készítem a pizzatésztát, és másfél napig barbecue-szószban pácolom a csirkét meg a többi hozzávalót. Fantasztikus, amikor elkészül.

Nem tudtam mit válaszolni, ezért nem is erőlködtem. Mitch visszatért a csaphoz, és tovább rengette a világomat.

– Vagy amikor babfőzeléket csinálsz. Derek szerint az még jobb. De ma este nem maradhatok, mert vissza kell mennem dolgozni.

A babfőzelékemről is tud? Ez azt jelenti, hogy többször is beszéltek rólam. Nem csak egy véletlen odavetett megjegyzésről volt szó, hogy „egyszer meg kell kóstolnod Mara barbecue-s csirkés pizzáját, mert nagyon ütős”. Vagy valami hasonló. Ez többet jelent néhány mondatnál. A babfőzelékem pedig tényleg olyan jó, hogy külön fejezetet igényel a társalgásban.

Ó, te jó ég!

Csendben maradtam, és igyekeztem nyugodtan lélegezni. Mitch folytatta a beszélgetést a csappal.

– Remek ízlésed van a zene terén, Mara.

Jézusom! Tetszenek neki a dalaim. Én is szeretem őket. Sokszor szól nálam a zene, és többnyire hangosan.

– Elnézést. Olyan hangos, hogy zavar? – kérdeztem riadtan. Félig felém fordította a fejét, és a szemembe nézett.

– Nem, egyáltalán nem zavar. Most viszont hallom, mert a lakásodban vagyok. A „Midnight Rider” az Allman Brotherstől, meg a „Ventura Highway” az Americától. Remek választás.

Hát persze. Istenem, de hülye vagyok.

Aztán valami történt a szemével. Valami, amit nem értettem, de remegni kezdett tőle a gyomrom. Erősebben, mint máskor, és sokkal kellemesebb volt az érzés.

– A zenék közül ügyesebben választasz, mint a baseballcsapatok közül – állapította meg, és rájöttem, hogy most ugrat.

Te jóságos ég! Mitch Lawson nyomozó a fürdőszobámban van, és tréfálkozik velem!

– Hát… – motyogtam, és az ajkamat harapdálva próbáltam leküzdeni a késztetést, hogy elmeneküljek.

– Nyugi, Mara – szólalt meg lágy hangon, és a pillantása minden addiginál melegebb és barátságosabb lett. – Nem harapok.

Kár. Tényleg nem bánnám, sőt. Bárcsak legalább kilences lennék! Mitch sosem érné be egy kilenc alattival, mert neki nem kell megalkudnia. Kilencesként talán lenne esélyem arra, hogy rávegyem egy harapásra, és én is megharaphatnám.

– Oké – suttogtam.

– Komolyan mondtam – folytatta, és olyan merőn nézett a szemembe, hogy képtelen voltam megszabadulni a pillantásától, pedig nagyon szerettem volna.

– Mit? – Elvesztettem a beszélgetés fonalát.

– Hogy kopogj be hozzám, amikor pizzát sütsz, vagy babfőzeléket csinálsz.

– Hát… oké – hazudtam. Dehogy kopogok be hozzá, amikor pizzát vagy babot csinálok. Szó sem lehet róla. Sőt az első adandó alkalommal elköltözöm innen.

– Vagy bármikor, ha társaságra van szükséged. – Forogni kezdett velem a helyiség.

Ezt meg hogy értette?

– Hát… Én magányos típus vagyok – folytattam a hazudozást, mire elvigyorodott.

– Igen, azt már észrevettem. De a tegnapi képzeletbeli barátodnak, akivel együtt tévéztél, tisztára olyan hangja volt, mint LaTanyának. Egyébként ő hangosan szokott énekelni, és ez néha egy kicsit idegesítő. Szerencsére csak kicsit, és inkább vicces, mint idegesítő. És csak egy óráig tart.

A fenébe! Hazugságon kapott. Ráadásul én is szoktam együtt énekelni a „Sztárok leszünk” srácaival. Remélhetőleg nem hallotta, de egyébként igaza volt. LaTanya tényleg azt hiszi, hogy ő Patti LaBelle tehetséges kishúga, és végigkornyikál minden egyes epizódot.

– Hát… – motyogtam, és a tükörre esett a pillantásom. Kár volt, mert így megláttam a széles vállát, az erős hátát és a karcsú csípőjét. Azt is, hogy felegyenesedik, és megint rám irányul a figyelme. Eddig is rám figyelt, de most még jobban.

– Mara… – Először a tükörben néztem rá, de aztán felé fordítottam az arcomat. – Csak azt akarom mondani, hogy… Tudom, hogy félénk vagy…

Te jó ég! Vérbeli rendőrnyomozó. Kiismert.

Mielőtt folytatta volna, közelebb lépett hozzám. Visszatartottam a lélegzetem, és a szemébe néztem.

– De szeretném, ha átjönnél hozzám. Akármilyen félénk vagy, át kell jönnöd a folyosó másik oldalára, kedvesem. Nagyon örülnék neki. Én megtettem az első lépést, neked kell megtenned a másodikat. Érted, amit mondok?

Nem. Nem értem, miről beszél. Megtette az első lépést? Miféle lépést?

Ráadásul a kedvesének nevezett, és ettől szaltózni kezdett a gyomrom.

Úgy éreztem, mindjárt elpusztulok, annyira el voltam bűvölve.

Aztán rájöttem, miről van szó, miközben a gyönyörű szemét bámultam. A szeme egészen sötétbarna lett, és feneketlennek tűnt. Könnyű elveszni benne, ha nem vigyázok. De én óvatos leszek, nem felejtem el, ki vagyok, és melyik zónába tartozom. Megértettem.

Derek és LaTanya kilences. Brent és Brandon erős nyolc és feles a melegek világában, de még a heterók, sőt a földönkívüliek között is. (Mindketten nagyon szépek, és rendkívül kedvesek.) De mindnyájan kedvelnek. Nemcsak szomszédok, hanem jó barátok is vagyunk. És Mitch már négy éve lakik a folyosó másik oldalán. Rendes pasi, aki csapokat javít, és barátságosan mosolyog.

Ezért igyekszik jó szomszéd lenni, és talán még barátkozni is hajlandó.

– Értem – válaszoltam suttogva.

Még közelebb jött, és amikor megszólalt, a hangja sokkal mélyebb volt.

– Ez azt jelenti, hogy bekopogsz hozzám, és szólsz, ha mostanában pizzát csinálsz?

– A barbecue-s csirkés pizza elég időigényes, és elő kell készíteni – magyaráztam, és láttam, hogy a szeme felcsillan, amikor hozzáteszem: – Úgyhogy csak szombaton tudom megcsinálni, amikor nem dolgozom.

Még közelebb lépett. Visszatartottam a lélegzetem, mert most már nagyon közel volt hozzám. Ha lehajtaná a fejét, én meg egy kicsit lábujjhegyre állnék, akkor összeérne a szánk.

A gyomrom úgy remegett, hogy majdnem kiesett a helyéből.

– Nekem jó lesz – suttogta.

Ó, te jóságos ég…

– Oké – leheltem alig hallhatóan.

Csak állt előttem. Én is álltam, és kezdtem elveszni a szemében. Nem mozdult. Én sem. Éreztem, hogy a testem egy kicsit felé hajlik, mert olyan erős vonzerő áradt belőle, hogy nem tudtam ellenállni neki. Ösztönösen megnyaltam a számat. A pillantása a számra esett, és észrevettem, hogy a szeme még sötétebb és mélyebb lesz. A szívem a torkomban dobogott. Ekkor megszólalt a mobilja.

Lehunyta a szemét, és megtört a varázs.

– A francba – morogta bosszúsan, és egy kicsit hátrébb lépett.

Kivette a telefont a farmerja hátsó zsebéből, kinyitotta, és a füléhez emelte, de közben még egyszer a szemembe nézett.

– Lawson – szólt bele a telefonba, és még távolabb lépett tőlem. Örültem a távolságnak. Mitch jó szomszéd. Rendes tőle, hogy megpróbálja velem is ápolni a jószomszédi viszonyt, és nem lenne fair, ha cserébe rávetném magam. – Igen, rendben – folytatta a beszélgetést a telefonban. – Mondtam, hogy ott leszek. Valamit még meg kell csinálnom. Ha végeztem, indulok. Oké? – Elhallgatott, és a szemembe nézett. – Rendben. Mindjárt.

Becsukta a mobilját, és visszatette a hátsó zsebébe.

– Munka? – érdeklődtem.

– Többnyire szeretem, de most gyűlölöm – válaszolta.

– Aha – motyogtam, mintha érteném, miről beszél, pedig fogalmam sem volt róla. Egy gumiból készült mütyür kicserélése nem olyan nagy élvezet, hogy miatta hanyagolja a munkáját, amit szeret.

– Meg kell ezt csinálnom, Mara – közölte határozott hangon.

– Oké – feleltem.

Csak bámult engem, és nem mozdult. Én sem.

Megint elmosolyodott, és megismételte:

– Meg kell ezt csinálnom.

– Tudom. Munkába kell menned.

– Igen, és ezt meg kell csinálnom.

Értetlenül pislogtam.

– Na és… Tudok segíteni?

– Igen, azzal, ha hagyod, hogy megcsináljam.

Ezt hogy érti? Nem akadályozom.

– Tessék… – A mosdó felé intettem. – Folytasd.

A vigyora mosollyá szelídült.

– Drágám, azt akarom mondani, hogy… – Közelebb hajolt hozzám, és úgy folytatta. – Eltereled a figyelmemet.

Igen?

Ó, istenem! Nem akarja, hogy mellette tébláboljak, és fecsegjek.

Mekkora barom vagyok!

– Akkor én… Megyek vacsorát főzni.

– Remek ötlet.

Bólintottam.

– És köszönöm a… tudod, mit. – Megint a mosdókagyló felé intettem a fejemmel. – A segítséget. Főleg, mivel elfoglalt vagy.

– Bármikor szívesen.

– Hát, azért én remélem, hogy nem fordul többé elő – jelentettem ki. – De akkor is köszönöm.

Mitch torkából furcsa, mély hang tört elő. Istenem, felkacagott! És milyen csábító a nevetése.

– Mara… – A hangja most még mélyebb, és vibrálóbb lett.

Sok dolog volt az életemben, amit szerettem volna. Nagyon sok. Számon sem tudom tartani.

De a lista elején most csak egyvalami van, és ez jó sokáig ott is marad. Egész lényemmel azt kívánom, hogy az életem egy új élethez vezessen. Egy olyan élethez, ahol Mitch Lawson nyomozó újra és újra kimondja a nevem, miközben felnevet a vibráló, mély hangján.

– Akkor én megyek – suttogtam, és sarkon fordultam, hogy kimenjek a helyiségből.

– Majd legközelebb megmutatom a szelepet, amivel el lehet zárni a vizet – szólt utánam.

– Kösz – válaszoltam vissza, már a hálószoba felé fordulva.

Aztán kiléptem a fürdőszoba ajtaján.

Mitch Lawson nyomozó tíz perc múlva távozott, és magával vitte a szerszámos ládáját. Amikor áthaladt a nappalin, odaintett nekem, de az ajtóban még megállt, megfordult, és a szemembe nézett.

– Akkor szombaton pizza.

Aztán már csak az ajtót láttam becsukódni.

MÁSODIK FEJEZET

Pizza

A pizza szélét jól megszórtam cheddar sajttal, hogy sütés közben a tészta felemelkedjen. Így a vastag és puha széle tele lesz finom sajttal. Aztán hátraléptem, és a maradék sajtot lesöpörtem a kezemről.

Megcsodáltam a pizzát, ami egy igazi műalkotás lett. Minden barbecue-s csirkés pizzám jól szokott sikerülni, de ez most mindegyiket túlszárnyalta. Tegnap reggel bepácoltam a csirkét, és egy kés hegyével megszurkáltam a csirkemellet, hogy a pác jól átjárja. Nem pároltam, hanem kisütöttem egy régi vas grillserpenyőben, ami mély faszénnyomokat hagyott a csirkehúson. Elég macerás volt így elkészíteni, de tudtam, hogy sokkal finomabb lesz. Drága fekete olívabogyót vettem, és apróra vágtam a gombát. A szokásosnál kétszer több sajtot tettem rá, ráadásul a drágább fajtából.

Amikor kész lett, dicsekvés nélkül megállapítottam, hogy ezzel a pizzával díjat tudnék nyerni. Egy királyhoz is méltó lenne, és biztosan meg fog felelni a tíz és feles Mitch Lawson nyomozónak is.

A vízcsapom szerdán ment tönkre.

Csütörtökön bementem dolgozni, és annyira tele voltam a találkozásunk miatt érzett izgalommal, hogy el kellett valakinek mondanom. Amikor lett egy kis nyugi a boltban, megragadtam Roberta karját, és összebújtunk az egyik kiállított heverőn. Mindent elmeséltem neki (kivéve az egytől tízig terjedő osztályozási rendszeremet, meg azt, hogy titokban szerelmes vagyok a nyomozóba, most még jobban, mint eddig).

Hét éve dolgozom a Piersonnál, Roberta pedig öt éve.

Részidősként kezdett, hogy egy kicsit hozzájáruljon a családi költségvetéshez, és kiszabaduljon a házimunka meg a gyerekek körüli teendők állandó fogságából. Aztán a férje bejelentette, hogy beleszeretett a legjobb barátja feleségébe, és a denveri otthonukból Portlandbe költözött. Hirtelen Roberta lett az egyetlen kenyérkereső, és neki kellett gondoskodnia magáról meg a három gyerekéről.

A főnökünk, a második generációs Mr. Pierson, az ágy- és matracáruház tulajdonosa, nagyon jó fej. Igazi családbarát férfi, aki nemcsak a saját családjáról gondoskodik, hanem az alkalmazottait is családtagnak tekinti, és gondoskodik róluk. Azonnal felvette Robertát főállásba, pedig ez a lépés hátrányosan érintette a többi dolgozót. Az üzletnek nem volt szüksége még egy eladóra, és többnyire teljesítménybérben dolgoztunk.

Barney nagyon kiakadt, és mindenkinek erről panaszkodott, aki hajlandó volt meghallgatni. Szerintem Mr. Pierson tudta, hogy Barney ideje hamarosan lejár, mert Barney egy szemét alak, és Mr. Pierson nem kedvelte a szemétládákat. De Barney jó eladó volt, ezért Mr. Piersonnak igazából nem volt oka arra, hogy legálisan megszabaduljon tőle. Egészen addig, amíg Barney megpróbálta ellehetetleníteni Robertát, és ki akarta túrni. Szóval vele még a szokásosnál is aljasabb volt. Rá akartam venni Robertát, hogy tegyen panaszt ellene, de aztán Barney kilépett, és megint helyreállt a rend a Pierson matrac- és ágyáruház békés világában.

Amikor találkoztunk, Robertát hetesnek lőttem be. Csinos kis barna nő volt, egy icipici túlsúllyal, ami jól állt neki. Ráadásul boldog családanya volt, imádta a férjét, a zöldövezeti házát, a két kocsit, a családi vakációkat Disney Worldben. Aztán öt és felesre esett vissza, amikor a férje csalfasága miatt megkeseredett, és meggyűlölte a világot, főleg a férfiakat. Most már magához tért, és visszatért a régi énje. Sőt. Nem hetes, hanem nyolcas lett belőle, mert új életet kezdett, remek gyerekei voltak, jól jött ki a válásból, és újra élvezte az anyaságot. Rájött, hogy a férje mindig egy szemét alak volt, csak ő nem vette észre, mert szerette. Azóta viszont megerősödött, független nővé vált, és a csonka családjában is megtalálta a boldogságot. Már tudja magáról, hogy remek anya, és jobban boldogul az ostoba férje nélkül.

Ja, és volt egy új barátja, egy igazán remek pasi.

Amikor meghallotta a sztorimat Mitchcsel, Roberta azonnal rábeszélt a pizzára.

– Muszáj pizzát csinálnod! – jelentette ki, majdnem kiabálva. Azért volt ilyen lelkes, mert talán a kelleténél többet fényeztem Mitch lenyűgöző külsejét, meleg mosolyát, és barátságos viselkedését.

Megráztam a fejem.

– Nem tudom. Félek attól a pasitól.

– Igen, ezt meg tudom érteni. Én is halálra rémülnék, ha Johnny Depp betoppanna hozzám, megjavítaná a csapot a fürdőszobában, és meg akarná kóstolni a pizzámat. De akkor is megcsinálnám neki azt a nyavalyás pizzát.

Johnny Depp tényleg nagyon szexi, de a közelébe sem jöhet Mitchnek. Túl vézna, nem elég magas, és nem hiszem, hogy olyan kellemes érzéseket gerjesztene bennem a hangja, amikor kimondja a nevemet.

– Könnyű azt mondani! – vágtam vissza. – Johnny Depp sosem fogja megjavítani a csapodat, de Mitch a szomszédom. – Közelebb hajoltam hozzá, és úgy folytattam: – Látnod kellett volna engem, Roberta. Nagyon ostobán viselkedtem. Totál hülyét csináltam magamból. Semmi szükségem arra, hogy együtt pizzázzunk. Lehet, hogy leeszem magam, vagy még rosszabbat művelek. Mondjuk tele szájjal beszélek. Bármi lehetséges, mert annyira feszélyez.

Roberta figyelmes pillantással nézett rám.

– Szerintem egyáltalán nem tartott dinkának – állapította meg.

– De igen, biztosan. Csak udvarias. Egy kedves ember nem mondja a másiknak a szemébe, hogy idióta – tiltakoztam.

– Ha dinkának tartana, és ez lehervasztaná, akkor nem kért volna meg, hogy csinálj neki pizzát – érvelt Roberta.

Hátradőltem, és némán rámeredtem, mert a kijelentésében volt némi igazság.

Roberta folytatta:

– Talán kedveli a dinkákat. Főleg, ha cukik. Mert ha mégis dinka lennél, akkor biztosan cuki lennél.

Tovább bámultam. Senki sem szereti a dinkákat, még akkor sem, ha cukik.

Vagy igen?

Roberta megragadta a kezem.

– Mara, csinálj neki egy pizzát. Tudom, hogy Destry csúnyán elbánt veled, mert Destry egy igazi szemétláda, és azok már csak ilyenek. De nem minden férfi aljas. Időbe telt, mire erre rájöttem, de most már bizonyíthatom, hogy ez az igazság.

Tényleg bizonyíthatja, mert már hét hónapja jár a pasijával, aki nagyon kedves, és a külseje sem rossz. Két gyereke van, és nagyon jó apa.

De nem értettem, miért emlegeti most Destryt, az öt és felest, aki összetörte a szívem.

A közös pizzázás Mitchcsel nem számít randinak. Először, Mitch nem is kért tőlem randevút. Másodszor, Mitch az a fajta pasi, aki nem kertel, ha randit akar. Ha bármit akar egy nőtől, akkor megszerzi magának. Ezt tudtam, mert láttam nála azt a sok nőt a héttől tízig terjedő zónából. Egy randevú Mitchcsel igazi randevú lenne, és nem egy meghívás pizzára.

– Nem is tudom – bizonytalankodtam.

– Készíts neki pizzát – erősködött Roberta.

– De tényleg nem tudom – magyaráztam.

– Készíts neki pizzát! – förmedt rám Roberta. – Nem házassági ajánlatot teszel vele, csak vacsorát készítesz egy kedves, jóképű férfinak. És mi van, ha lecsöpögteted a szoknyádat barbecue szósszal? Nem a világ vége. – Megszorította a kezem. – Az a világ vége, hogy ott kuksolsz a lakásodban, a gyertyáiddal meg a zenéiddel, és csak LaTanya megy át hozzád sorozatot nézni, vagy te mész át a fiúkhoz kártyázni, vagy nálam csinálunk egy maratoni akciófilmnézést, és csak ennyi van az életedben. Semmi kockázat. Semmi, amitől hevesebben ver a szíved. Semmi izgalom. – Roberta megint megszorította a kezem. – Az lenne a világ vége, kedvesem.

– Nincs szükségem izgalomra, legalábbis nem ilyenre. Ezek az izgalmak nem az én fajtámnak valók – magyaráztam. Roberta csodálkozva nézett rám.

– Mindenkinek szüksége van erre az izgalomra, Mara. És nem értem, mit jelent az, hogy a „te fajtád”. A te fajtádnak állandóan ilyen izgalmakban kéne égnie. Tényleg nem értelek. LaTanya sem érti, meg a szomszéd fiúk sem. Még Mr. Pierson is csodálkozik, hogy nincs az életedben semmi… izgalom.

Én sem értettem, miről beszél, de ha elmagyaráznám neki, mit jelent az, hogy az „én fajtám”, akkor az egytől tízig terjedő osztályozási rendszeremet is meg kéne vele osztanom. Ezt nem akartam, azt meg végképp nem, hogy eláruljam neki, hová teszem magam a skálán. Megtanultam, hogy jobb, ha megtartom magamnak ezt az információt, mert a szerető barátok mindig megpróbálják elhitetni az emberrel, hogy sokkal feljebb van, még akkor is, ha ez irreális. Erről a rendszerről egyedül a barátnőmnek, Lynette-nek beszéltem, aki még mindig Iowában él. Szerinte Mitchcsel egy kategóriában vagyok, a tíz és felesben. Meg volt győződve róla, és engem is meg akart győzni. Tudtam, hogy téved, és csak azért hiszi ezt, mert szeret engem. Én is szerettem. Ő viszont tényleg a nyolc és feles zónába tartozott. Ha jókedvű volt, és szabadon engedte a vidám természetét, akkor a kilenc és felesbe is fel tudta tornászni magát, úgyhogy nem kellett aggódnia a rendszer miatt.

Nem élhetek azzal a téveszmével, hogy egy másik csapatba képzelem magam. Még csak az kéne, hogy rámozduljak valakire, akit a csapattársamnak tartok, pedig a közelében sem vagyok. Ahogy már említettem, ez csalódáshoz és szívfájdalomhoz vezet.

Ezért most sem magyarázkodtam, mert a barátok nagyon meggyőzőek tudnak lenni. Ezért gabalyodtam bele Destrybe, aki hetes külsővel rendelkezett, de a szemétsége miatt csak öt és feles volt. A barátok sok mindenre rávehetik az embert. Engem többször rábeszéltek már erre-arra. Néha jól sült el a dolog, mint amikor Lynette rávett, hogy húzzak el Iowából, és szabaduljak meg az őrült anyámtól. De néha nem, mint például Destry esetében.

Mivel Robertának erről nem beszélhettem, beadtam a derekamat a pizza ügyében. Amióta Mitch beköltözött, minden egyes alkalommal majdnem elájultam, amikor megláttam, mégis ki tudtam nyögni valami köszönésfélét. Azt is túléltem, amikor bejött a lakásomba, és kedves volt hozzám, sőt tréfálkozott velem. Talán nem fogok belehalni, ha megeszünk együtt egy pizzát. Talán ha legközelebb eljön Brent és Brandon valamelyik bulijára, vagy LaTanya koktélpartijára, képes leszek néhány szót társalogni vele, mielőtt elmenekülök. Lehet, hogy nem is lesz olyan rossz.

Ezért munka után elmentem a boltba, megvettem a pizza hozzávalóit, két üveg vörösbort, két üveg fehérbort, és két karton sört (egy flancosat meg egy jóféle amerikait). Csak azért, hogy Mitch választhasson. Péntek reggel bepácoltam a csirkét, és szombat délelőtt megint elmentem a boltba, hogy frissen vegyem meg a salátának valót.

És most itt vagyok. A saláta a hűtőben, a sör meg a bor behűtve. Nézem a díjnyertes pizzát, aminek már csak húsz perc kell a sütőben, és egy királynak is fel lehetne szolgálni.

A hűtőbe tettem a pizzát, bekapcsoltam a sütőt, hogy előmelegítsem, felvettem a mobilomat, megnyomtam a hármas gombot a gyorstárcsázáshoz, és Brandon azonnal felvette.

– Szia csajszi, mi az ábra? – kérdezte, mert a telefonja kiírta a nevemet, és tudta, hogy én vagyok.

– Kérhetek tőled egy szívességet? Kinéznél az ablakon, és megmondanád, hogy Mitch terepjárója bent van már a parkolóban?

Némi csend után Brandon megkérdezte:

– Miért?

– Megjavította a csapomat, cserébe barbecue-s pizzát sütök neki, és a pizza készen van. Csak szeretném tudni, hogy otthon van-e már, mielőtt bekopogok hozzá.

Megint csak a csendet hallottam a telefonban.

– Megcsináltad neki a pizzádat?

– Ő kérte.

Újabb csend. Aztán Brandon felkiáltott:

– Brent! Hallod? Mara a híres barbecue-s csirkés pizzáját csinálja Mitchnek. Mitch megjavította a csapját. És most átmegy hozzá pizzázni!

Ó, te jó ég!

B és B Mitchcsel szemben lakik. Lehet, hogy meghallotta Brandon kiabálását.

– Ez komoly? – hangzott fel Brent kiáltása a távolból, majd közelebb érve még hozzátette: – Remek!

– Bray! – sziszegtem a mobilba. – Ne kiabálj!

– Ez nagyon tetszik! – rikkantotta Brandon a fülembe.

– Nekem is! – kiáltott fel Brent, hasonló lelkesedéssel.

– Miért? – kérdeztem.

– Mert nagyon jó, és éppen ideje volt már. Nem tudom, te mit gondolsz, csajszi, de szerintem Mitch nagyon szexi. Ha lány lennék, és heteró, már régen rámozdultam volna – magyarázta Brandon.

– Ez nem rámozdulás. Ez egy egyszerű hálapizza – közöltem vele.

– Ja, persze – motyogta Bray. – Remélem, azt a kis fűzőszerű, ezüstszürke szaténtopot veszed fel. Nagyon dögös. Ha heteró lennék, és pizzát csinálnál nekem, és az lenne rajtad, amikor átmegyek hozzád… Hát rád vetném magam, még a pizza előtt – jelentette ki.

Hát erről van szó! A barátok mindig egy magasabb kategóriába képzelik az embert.

– Ez csak egy jószomszédi köszönetnyilvánítás, amiért megszerelte a csapomat – próbáltam megmagyarázni a helyzetet.

– Rendben. Akkor is vedd fel azt a topot – erősködött Brandon.

– Csakis azt veheted fel – kiáltott oda Brent a távolból.

– Azzal a kifakult szűk farmerral, ami ki van hasítva a térdénél – tette hozzá Brandon.

– Ja, igen! – kontrázott Brent. – És az ezüst szandált, de ne a telitalpút. Tűsarok legyen, csajszi.

– Naná! Az az ezüst szandi nagyon dögös. Iszonyúan szexi darab – folytatta Brandon.

– Nem vehetem fel azt a szandált ahhoz a farmerhoz. A farmer lezser, a szandál pedig elegáns – tiltakoztam. – Nem illenek össze.

– Jaj, dehogynem! És abban a farmerban olyan a popód, hogy még egy igazi homokzsák is azonnal otthagyná Elton Johnt.

Ezek a fiúk…

– Oké, hagyjuk – mordultam fel, és visszatértem az eredeti témához. – Szóltok, ha meglátjátok a terepjárót?

Nem akartam átmenni hozzá, és bekopogni az ajtaján, amikor még nincs otthon. De ahhoz sem volt kedvem, hogy kimenjek leskelődni. Ha ilyen ijesztő dolgokat kell csinálnom, akkor teljesen ki fogok készülni. Megcsináltam a pizzát. Kiléptem a komfortzónámból. Mindennek simán kell mennie, mert ha most valami rosszul sül el, akkor végem.

Brandon egy darabig nem válaszolt, de sejtettem, hogy most megy oda a nappali ablakához.

– Itt van a verda – jelentette be végül.

A pokolba. Ezt most valahogy rossz hírnek tartom.

– Öltözz át abba a szerkóba, és gyerünk. Indulás, csajszi – bátorított Brandon. – Holnap reggel hívj fel, amikor kiment neked bagelért. Szeretném tudni, hogy tényleg olyan jól bánik-e a csodás testével, mint ahogy a mozgása sugallja.

A szavai hallatán bizseregni és viszketni kezdett az egész testem, de főleg a fejbőröm, a mellbimbóm, meg a… szóval ott lent.

Bárcsak egy olyan világban élnék, ahol Mitch Lawson nyomozó a pizzavacsora után nálam töltené az éjszakát, és másnap reggel az én ágyamból kelne ki, hogy friss bagelt hozzon nekem. Imádom a bagelt. Imádnám, ha Mitch hozna nekem egyet, mert ez azt jelentené, hogy visszajön.

– Fogd be a szád! Halálra idegesítesz – állítottam le Brandont.

– Te fogd be, aztán öltözz át, és vadászd le a pasit, tigrisnőci – vágott vissza, és letette a telefont.

Lenyomtam a piros gombot, és nagy levegőt vettem. A lábam a hálószobába vitt, ahol érthetetlen módon, gépies mozdulatokkal felvettem a fűzős topot, a kopott, szűk farmert, és belebújtam az ezüstszínű szandálba. Feltettem egy kis szájfényt. (Smink már volt rajtam, de nem sok, csak annyi, hogy a szokásos kettes zónából két és felesbe emelkedhessek.) Magamra fújtam egy leheletnyi parfümöt is.

Azt nem tudom, miért csináltam mindezt. Csak úgy. Talán azért, mert a remény hal meg utoljára. Vagy egyszerűen csak ostoba vagyok.

De közben tudtam, hogy nem lenne szabad ennyire belelovalni magam.

Mielőtt inamba szállna a bátorságom, átbaktattam Mitchhez, és mielőtt a józan eszem lebeszélt volna róla, bekopogtam az ajtaján.

Álltam a folyosón, és csak arra tudtam gondolni, hogy mekkora barom vagyok. Bárcsak a normálisabb farmeromat vettem volna fel, egy egyszerűbb felsővel és standpapuccsal. Addig gondolkodtam ezen, amíg rájöttem, hogy nem nyit ajtót.

Oldalra néztem, a parkoló felé. Pedig a kocsija ott állt.

Talán nem kopogtam elég hangosan.

Újra kopogtam, hangosabban, de nem erőszakosan, és nem sokáig. Csak három határozott kopogás. Ha tíz másodpercen belül nem nyit ajtót, akkor visszamegyek a lakásomba. Majd egyedül megeszem az egész pizzát. Napokba telik majd, de nem baj. Máskor is előfordult már. Biztosan szundikál. Hosszú műszakja volt. Szüksége van egy kis pihenésre, hogy éber legyen, amikor az igazságszolgáltatás elé viszi a bűnözőket.

Az ajtó kinyílt, de nem teljesen; Mitch állt mögötte.

Elállt a lélegzetem.

– Mara… – szólalt meg lágy hangon, és végignézett rajtam. Nem kaptam levegőt, és annyira lenyűgözött a hangja, hogy majdnem elájultam.

Nagy nehezen összeszedtem magam, rámosolyogtam, és nagyon reméltem, hogy a mosolyom őszinte, és nem rémült.

– Szombat van. Pizza…

– Ki az? – szólalt meg egy női hang a lakás belsejéből, és elég ingerültnek tűnt.

Megint elállt a lélegzetem. Mitch arcáról eltűnt a melegség, és az álla megfeszült.

– Mara… – ismételte meg. – Jézusom, Mara… Nagyon sajnálom, de most nem megfelelő az alkalom.

A pokolba. A rohadt életbe. A francba, a francba, a francba!

– Rendben – suttogtam, és megpróbáltam magamhoz térni, nem sok sikerrel. – Oké, akkor…

Istenem, mekkora dinka vagyok! Miért vagyok ennyire ostoba? A dinkaságom egy és felesre minősít le.

– Mara…

A szavába vágtam.

– Én most… – A hüvelykujjammal a hátam mögé mutattam. – Visszaengedlek.

Azzal sarkon fordultam. Nem akartam, mégis futni kezdtem a lakásom felé. A szandálom hangosan kopogott a kövön.

Nem értem az ajtóhoz. Meg kellett torpannom, mert Mitch megragadta a kezemet, és visszarántott. Nem volt más választásom, szembe kellett fordulnom vele.

– Mara, csak adj nekem…

Megpróbáltam kiszabadítani a kezem, de nem sikerült. Nagy volt a keze, és az enyém szinte eltűnt benne. Erős és meleg kéz. Hihetetlenül meleg.

– Majd máskor – fojtottam belé a szót újra.

– Kérdeztem valamit – szólalt meg ismét a női hang gazdája. Benéztem az ajtón, és egy gyönyörű kilenc és háromnegyedes nőt pillantottam meg az előszobában. Karba tett kézzel állt, és dühös arcot vágott. Még ez sem tudta elrontani a szépségét. A ruhája kábé ötször annyiba került, mint az én teljes öltözékem, pedig a cipőt elég drágán vettem. – Ki ez?

– Adj egy percet – mordult fel Mitch, és amikor rápillantottam, láttam, hogy hátranéz a válla fölött. Nem tűnt túl boldognak.

– Nincs egy perced, bébi – vágott vissza a nő haragosan villogó szemmel.

– Adj egy percet – csattant fel Mitch, és a hangján éreztem, hogy tényleg nem túl boldog.

– Mitch – szólítottam meg, mire visszanézett rám. – Majd máskor – ismételtem meg, de hazudtam.

Megtanultam a leckét. Majd társalgok vele LaTanyáéknál vagy BB-éknél, ha bulit adnak, de nem lesz több pizza. Soha többé. Nincs az a borzongás és bizsergés, ami megéri ezt a sokkot. Ez annyira megalázó.

– Tizenöt perc múlva átmegyek – közölte velem. Csodálkozva pislogtam rá.

– Mit csinálsz? – kiáltott fel a kilenc és háromnegyedes.

– Nem, tényleg… Semmi baj – vágtam rá gyorsan. – Majd máskor.

– Pizzát csináltál – állapította meg Mitch, és megszorította a kezem. Végignézett rajtam, és a pillantása elárulta, hogy tudja, mit jelent a fűzős top meg az ezüst szandál. Azt, hogy túl magasra törtem. Jó ember volt, és nem akart leégetni. Nem most. Nem a nő előtt.

Sírhatnékom támadt.

– Tényleg semmi baj – erősködtem.

– Negyedóra múlva átmegyek – ismételte meg.

Nem bírtam tovább. Egy erős rántással sikerül kiszabadítanom a kezem, és gyorsan hátraléptem. A hátam az ajtónak csapódott.

– Majd máskor – suttogtam, aztán megpördültem, elfordítottam a kilincsgombot, bemenekültem a lakásomba, és becsaptam magam mögött az ajtót.

Nem volt helyes becsapni, de nem tehettem róla. Olyan nagy volt a lendületem, hogy nem tudtam megakadályozni. Azonnal a sütőhöz futottam, és kikapcsoltam. Aztán a hálószobába siettem, ahol átöltöztem, lábbelit cseréltem, és felkaptam a táskámat. Kilestem a kukucskálón, és hallgatóztam, majd résnyire nyitottam az ajtót, és kinéztem a folyosóra. Amikor láttam, hogy tiszta a levegő, leszaladtam a parkolóba, és beszálltam a kocsiba.

Elhajtottam, és nem voltam otthon negyedóra múlva. Egy óra múlva sem. Elmentem a Cherry Creek Mallba, és vettem jegyet egy filmre, ami másfél óra múlva kezdődött. Perecet vacsoráztam. Benéztem néhány üzletbe, de nem láttam semmit. Nem engedtem meg magamnak, hogy érezzek valamit. Aztán megnéztem a filmet.

Későn értem haza.

De mihelyt beléptem a lakásba, és felkapcsoltam a villanyt, kopogást hallottam az ajtón. Lehunytam a szemem, és kikukucskáltam a lyukon.

Mitch volt az.

Istenem…

Az ajtóra szorítottam a homlokomat, és csak álltam ott, meg se moccanva. Újra kopogott. Még mindig nem mozdultam meg.

– Mara, nyisd ki az ajtót – szólalt meg a mély hangján.

Istenem!

Résnyire nyitottam az ajtót.

– Szia – üdvözöltem, és mihelyt a szemébe néztem, újra sírhatnékom támadt.

El kéne különíteni a zónákat. Kötelező határokat kéne húzni közöttük. Az egytől háromig terjedő kategóriába tartozóké lenne Kanada (mert sokan vagyunk, és nagy helyre van szükségünk). A négy és hat közöttiek megkaphatnák az Egyesült Államokat. A hét és tíz között lévő szerencsés keveseké lehetne Mexikó buja, trópusi szépsége. Ha elkülönítenének minket, akkor ilyesmi nem történhetne meg, és senki sem érezne ilyen fájdalmakat.

– Bejöhetek? – kérdezte Mitch.

– Késő van – válaszoltam.

Az arca ellágyult. Istenem, de gyönyörű.

– Kedvesem, engedj be – kérlelt csendesen.

Egy darabig némán nézett rám. Aztán bólintott.

Azt hittem, hogy megmenekültem, de újra megszólalt.

– Eláll a pizza?

– Tessék? – kérdeztem értetlenül.

– Megetted? – kérdezte.

– Hát… Nem – válaszoltam.

– Eláll?

– Azt hiszem – mondtam, pedig nem tudtam. Én mindig megcsináltam, megsütöttem és megettem. Sosem próbáltam ki, hogy eltartható-e nyersen, sütés előtt.

– Holnap este. Hét harminckor. Visszajövök.

Elállt a lélegzetem.

Amikor sikerült végre levegőt vennem, alig hallottam a saját hangomat.

– Nem kell ezt csinálnod.

Összeráncolta a homlokát.

– Tudom – válaszolta, majd így folytatta: – Csak azt nem értem, miért hiszed, hogy a kötelességemet végzem.

Ezt most nem fogom elmagyarázni neki, főleg, mivel jól tudom, hogy érti, csak udvariaskodik.

– Csak mondom.

– Tessék? – kérdezte, amikor nem folytattam. Nem feleltem, ezért tovább érdeklődött. – Mire célzol ezzel?

– Arra, hogy nem kell ezt csinálnod.

Mitch kezdte elveszíteni a türelmét.

– Mara, engedj be – kérlelt.

– Fáradt vagyok, és holnap dolgoznom kell.

– Szerintem most beszélnünk kell.

Megráztam a fejem.

– Nincs mit beszélnünk. Be kellett volna dobnom neked egy cetlit, és közölni, mikor fogok átjönni. Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe…

– Mara, engedj be! – vágott a szavamba, most már végképp türelmetlenül.

– Mitch, komolyan mondom, hogy késő van. A vasárnap mindig bolondokháza nálunk. Szükségem van az alvásra.

– Nem az volt, aminek látszott – mentegetőzött.

Megint megráztam a fejem.

– Nem kell magyarázkodnod.

– Jézusom, Mara… Engedj már be.

– Legközelebb bekopogok hozzád, ott hagyok egy cetlit, és figyelmeztetlek, hogy mikor jövök.

– Mara…

Elléptem az ajtótól, és lassan elkezdtem becsukni.

– Jó éjt, Mitch.

– A fenébe, Mara!

Miután becsuktam az ajtót, be is zártam. A szobámba siettem, és oda is bezárkóztam.

Felvettem a hálóingemet, bebújtam az ágyba, és végre engedtem a sírásnak.

Jó sok idő után, amikor végre abba tudtam hagyni, megtöröltem az arcomat, kikeltem az ágyból, bementem a nappali-konyha helyiségbe, és leoltottam a lámpákat.

Aztán visszamentem az ágyba. Egyedül.

Nem szokatlan ez az egy–három zónában.

HARMADIK FEJEZET

Zűrök

Egy hete volt a Mitch-incidens.

A gyertyáim égtek, a kanapén hevertem, és az „Otthoni Lazulás Premier Edition”-re keresztelt lejátszási listámat hallgattam, az elsőt, amit készítettem. Al Green a „How Can I Mend a Broken Heart” című száma ment éppen, én meg nem csináltam semmit, csak élveztem a zenét, és egy pohár vörösbort kortyolgattam.

Nem tudom, hogy Mitch átjött-e vasárnap este, mert becsomagoltam a pizzámat, és magammal vittem dolgozni. A pihenőhelyiség hűtőjébe tettem, munka után pedig elvittem Robertához. Az ő sütőjében sütöttem meg, és sikerült ennünk egy-egy szeletet, mielőtt a gyerekei felfalták. Ottmaradtam nála, és akciófilmeket néztünk, jó sokáig, de aztán haza kellett mennem, mielőtt elalszom, és nem tudok vezetni.

Így jöttem rá, hogy a pizzám sütés nélkül eláll egy napot, és ugyanolyan finom, mint frissen.

Roberta érdeklődött, hogyan alakult a pizzázás Mitchcsel, mert kíváncsi volt a fejleményekre. Nem tartotta jó ómennek, hogy a Mitchnek szánt vacsorát eszi. Ő is ugyanolyan csalódott volt, mint én.

Oké, talán annyira nem is csalódott. Én inkább újsághirdetéseket akarok nézni, hogy Denver másik részében keressek lakást magamnak. Nem jó, hogy Mitch a folyosó másik oldalán lakik, mert a végén még alkoholista leszek, és italba fojtom a bánatomat meg a fájdalmamat.

De Roberta tényleg csalódott volt, láttam rajta.

Szerencsére a következő két napon dolgoztam, és ez jó ürügyet adott arra, hogy a szokásosnál később érjek haza. De az erőfeszítésem hiábavalónak bizonyultak, mert egyik este sem láttam a terepjárót a parkolóban.

Szerdán viszont szabadnapos voltam, és fél hatkor kopogtak az ajtómon. Odamentem, kinéztem a kukucskálólyukon, és láttam, hogy Mitch áll az ajtó előtt. Nem tűnt túl boldognak. Türelmetlennek, sőt talán egy kicsit haragosnak tűnt. Miközben néztem, egyre dühösebb lett, ezért elvettem a szemem a kukucskálóról, és az ajtónak támasztottam a homlokomat. Újra kopogott. Nem mozdultam, csak némán lapítottam.

Amikor abbahagyta a kopogást, nagy levegőt vettem, és megkockáztattam egy újabb kukucskálást. Eltűnt.

Ezután nem láttam Mitchet. Nem jött át, pedig a következő három estén, amikor a szokásosnál később hazamerészkedtem, ott állt a terepjárója a parkolóban.

És most vasárnap van, a szabadnapom. A héten minden teendőmet elintéztem munka után, ezért most begubózhattam a lakásomba. Takarítottam, tettem-vettem, és még a lehetőségét is elkerültem annak, hogy Mitchbe fussak. Aznap még a telefont is mellőztem, mert elegem volt abból, hogy egész héten hívogatott Brent és Brandon meg LaTanya (akiknek B és B valószínűleg elmesélte, hogyan alakult a vacsora Mitchcsel). Ha nem értek el, akkor SMS-t küldtek és hangüzeneteket hagytak. Persze mindenki Mitchről érdeklődött.

Most már tuti, hogy el kell költöznöm.

Ekkor megint megszólalt a telefon, és nem akartam felvenni, mégis felvettem. Lehet, hogy Lynette az, és most jólesne a társasága. Hetedikes korom óta ismerem. Ő megértené a szitut Mitchcsel. Nem értene vele egyet, de megértené. Úgyis terveztem, hogy felhívom. Hetente egyszer szoktunk beszélgetni, és már esedékes egy újabb traccsparti.

Amikor odamentem a vezetékes telefonhoz, furcsa hívásinfót láttam a kijelzőn: Stop’n’Go – Zuni.

Aggódva ráncoltam a homlokom, és felgyorsult a szívverésem. Felvettem a kagylót, megnyomtam a zöld gombot. B és B vagy LaTanya elment egy Stop ’n’ Go üzletbe, hogy potyázva tudjon beszélni velem? Nem túl valószínű. Akármi is ez, nagyon remélem, nem Billyről és Billie-ről van szó.

– Halló – szóltam bele a telefonba.

– Maga Mara? – kérdezte egy mogorva férfihang.

– Hát… Igen – válaszoltam bizonytalanul.

– Ismer két kölyköt, akiket Billynek és Billie-nek hívnak?

A félelem összeszorította a szívemet.

Pont, amitől féltem. Billyről és Billie-ről van szó, az ostoba, béna, pitiáner bűnöző Bill unokatestvérem gyerekeiről.

Bill követett engem Denverbe, pedig erre egyáltalán nem volt szükségem. Gyerekkorunkban szerettem Billt. Szórakoztatónak találtam, élveztem a társaságát, és remekül kijöttünk egymással. Amikor idősebbek lettünk, már nem volt olyan szerethető. Egy idő után elegem lett a sötét ügyeiből, meg abból, hogy engem is belekevert a csínytevéseibe, és mindig bajba kerültem miatta. Ő viszont továbbra is velem akart lógni, ami egyre kevésbé volt ínyemre. Elhagytam Iowát, hogy megszabaduljak az őrült anyámtól (Bill őrült anyjának a testvérétől), de sajnos, Billy utánam jött.

És sajnos, a következő években Billnek két gyereke született, két különböző nőtől. Mindkét nő lelépett tőle, amiért nem hibáztathatom őket. De mindketten olyan fajta nők voltak, akik a gyereküket is elhagyják, ha lelépnek. Nem meglepő, hogy Bill csak ilyen nőkkel akadt össze.

Bill fia, Billy, kilencéves volt. A lánya, Billerina, pedig hat. Igen, Billerinának nevezte el a lányát. Mert tényleg egy ostoba, béna, piti bűnöző volt, egy komolytalan alak, aki fel sem fogta, hogy mennyire kiszúrt szegény kislánnyal. Bill Billie-nek hívta a lányát, és azt hitte, hogy ez vicces. Ennyire hülye volt.

Imádtam a gyerekeit, és annyi időt töltöttem velük, amennyit csak tudtam. Miattuk értem haza kétszer is későn ezen a héten, mert meglátogattam őket.

Sajnos ilyenkor Bill-lel is együtt kellett lennem, de annyira szerettem a srácokat, hogy a kedvükért még az apjukat is elviseltem. A gyerekek életében én jelentettem az egyetlen stabil pontot. Én voltam az egyetlen olyan megbízható felnőtt a környezetükben, aki feltétel nélkül szereti őket, és nincsenek zűrös ügyei. Ezért ők is imádtak engem.

Mivel Bill egy reménytelen idióta volt, sokszor történtek zűrök, és ilyenkor én is kénytelen-kelletlen belekeveredtem a dolgaiba. Nem akartam, hogy Bill baromságai miatt a gyerekek is bajba kerüljenek. Sajnos mostanában egyre gyakrabban fordultak elő vészhelyzetek, úgyhogy most is elfogott a pánik.

– Igen – válaszoltam a mogorva férfinak.

– Az anyjuk? – kérdezte.

– Nem… A család barátja vagyok – feleltem. – Jól vannak a gyerekek?

– A fiú szerint maga a gyámja. Tényleg maga a gyámja? – hangzott a következő barátságtalan kérdés.

– Hát… igen – hazudtam. – Igen, csak… Elveszítettük a kapcsolatot, mert…

– Jól van, mindegy. Ide kell jönnie értük. Éhesek. Stop ’n’ Go. A Zuniban.

Azzal a férfi letette a telefont.

Lehunytam a szemem. Aztán én is letettem a kagylót, és azonnal akcióba lendültem.

Billy és Billie sokszor megszökött. Illetve Billy szökött meg, és magával vitte a húgát is.

Billynek sikerült a szülei béna génállományából kiválogatnia az okos géneket. Már kilencévesen tisztában volt azzal, hogy nem biztonságos azt az életet élnie, amelybe beleszületett. Talán tőlem örökölte ezt a gént, mert én is elég korán rájöttem arra, hogy milyen pocsék az életem (kábé négyéves koromban), és ugyanúgy éreztem, mint Billy. Billy ráadásul hűséges és gyengéd géneket is örökölt, és ezért mindig gondoskodott a húgáról.

Billie a legcsodálatosabb kislánygéneket kapta. Ez egyfajta védőréteget jelentett, mint a teflonbevonat, amiről minden rossz lepattant, ami eddig érte a szerencsétlen kis életében. Billie csak a szépséget látta a világban. Szerinte én csodálatos vagyok. Az apja is csodálatos. De a bátyját tartotta a legcsodálatosabbnak.

Háromból két találat nem is olyan rossz eredmény.

Elfújtam a gyertyákat, leállítottam a zenét, felkaptam a táskámat, és kirohantam a lakásból. Lehajtott fejjel futottam végig a folyosón, és csak a problémán járt az eszem.

Két hónap alatt ez volt a negyedik alkalom, amikor Billy megpróbált megszökni, és Billie-t is magával vitte. Más szóval, Billy menekülési kísérletei egyre gyakoribbá válnak. Valami nincs rendben Bill, Billy és Billie körül, és nagyobb a baj, mint máskor. Kezdtem rájönni, hogy előbb-utóbb be kell avatkoznom. Nem akartam belekeveredni Bill dolgaiba, mert ez azt jelenti, hogy az ő zűrjei engem is besároznak. De nem hagyhatom Billyt és Billie-t egy olyan helyzetben, ami még a szokásosnál is rosszabb. Mert az már egyenesen szörnyű.

– Jaj, Mara! Jézusom! – kiáltott fel egy mély férfihang, és a következő pillanatban Mitch Lawson nyomozóba ütköztem a lépcső tetején.

Az ütközés lendületétől két lépcsőfokot hátrált, én meg valósággal rázuhantam. Szerencsére gyorsan megragadta a korlátot. Ösztönösen megragadtam az ingét, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat. Egyik karjával átölelte a derekamat. Sikerült megakadályoznia, hogy mindketten leguruljunk a lépcsőn, és kitörjük a nyakunkat a betonon.

Amikor mindketten újra megvetettük a lábunkat, felnéztem rá.

Egy hét eltelt, és most is ugyanolyan vonzó, mint mindig. Sőt ilyen közelről még vonzóbb volt.

– Bocsánat – suttogtam zavartan.

– Jól vagy? – érdeklődött.

– Igen… Bocsánat – mentegetőztem még egyszer, és megpróbáltam hátrébb lépni.

A szorítása erősödött a derekamon, méghozzá nem kicsit, hanem nagyon. Nem elég, hogy csípőtől mellkasig összeért a testünk, de még össze is préselődtünk.