Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A szemtanú (Lili Green-sorozat), 2016

Ügynök tűsarkúban (Lili Green-sorozat), 2017

Kétségekbe zárva (Marionettjátszma-sorozat), 2018

Bábok tánca (Marionettjátszma-sorozat), 2018

Viszlát, józan ész! (Nem csak egy szerelmes történet 1.), 2022

Copyright © Carrie Cooper, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-77-1

1. FEJEZET

Evey úgy vánszorgott át a napokon, mint egy pillangó, akinek tövestől tépték ki a szárnyait. A csodás repkedés újdonságától váratlanul és durván fosztották meg, és a különleges érzések adta új látásmód, a felszabadultság és boldogság varázslatos élménye után most szinte vonszolta magát a korábban ismerős és megszokott porban.

Attól kezdve, hogy szombat este otthagyta Dominicot a teraszon, a lelke helyén egy kiürült hangár tátongott. Miután bement a házba, csak kábán téblábolt a folyosón, és már az illem sem tartotta vissza attól, hogy benyitogasson a csukott ajtókon, és egy Dominic-mentes, csendes fürdőszobát találjon magának. Másodikra szerencsével járt, és egy elegánsan berendezett hálóhoz tartozó fürdőbe zárkózott. Gépiesen rendbe tette magát, megigazította a bőgéstől szétkenődött szemfestékét, majd sokáig nézett farkasszemet élettelenül fakó tekintetű énjével. Az az utolsó, megalázó szó visszhangzott a fejében: „sajnálom”. Egyáltalán nem akarta, hogy Dominic sajnálja. Arra vágyott, hogy a férfi viszontszeresse, és a két érzés közötti fényévnyi távolság miatt még az sem érdekelte, azt sajnálja-e Dominic, hogy már másra vágyik, vagy azt, hogy ilyen aljas módon vetett véget a kapcsolatuknak, vagy hogy megríkatta. Csak ne sajnálja őt senki, főleg ne Dominic!

Képtelen volt feldolgozni, hogy azok után, amilyen közel kerültek egymáshoz, a férfi ilyen érzéketlenül dobta félre. A mindenét lezsibbasztó fájdalom csak nem akart enyhülni, bármennyit is társalgott a tükörképével, így elhatározta, nem marad tovább a villában. Azzal a határozott céllal hagyta el a csendes szobát, hogy észrevétlenül hazaoson, és majd ír egy békítő üzenetet Tommynak, ám a lépcső felénél sem járt, amikor a barátja kiszúrta, és megkönnyebbült arccal megindult felé. Evey kénytelen volt sebesen új menekülési tervet kiagyalni, így kipréselt magából egy mosolyfélét, jelezve a fiúnak, hogy odamegy hozzá, majd hirtelen ötlettől vezérelve a mellette elhaladó pincér tálcájáról lekapott két pohár gyöngyöző pezsgőt, és gyors egymásutánban felhajtotta őket. Már az első után émelygett, de mit sem törődve a rossz érzéssel, megitta a másodikat is. Tommyhoz közeledve egy harmadik adagot is magához vett, és várta, hogy az alattomos ital minél hamarabb kifejtse hatását. Tommy szerencsére könnyen elfogadta a magyarázatát, miszerint azért tűnt el egy időre, mert szétnézett a házban, majd vidáman mesélt az Evey távollétében történtekről, és hogy végre sikerült beszélgetnie a korábban emlegetett építési cég vezetőjével. Dominic tökéletes, új partneréről ejtett elismerő mondataira Evey jobb híján kiitta a harmadik pohár tartalmát.

A gyorsan legurított nagy mennyiségű pezsgővel hamar elérte a kívánt állapotot, így becsiccsentve és szédelegve, de őszintén tudta Tommyt meggyőzni arról, hogy mindenkinek az lesz a legjobb, ha nem a vendéglátók márvány fürdőszobáját hányja össze, hanem a sajátját. Barátja hívott neki egy taxit, és rövid győzködés után Tommyt a mulatozókkal hagyva, végre hazaindulhatott.

A vasárnapon keservesen, az egész napot átzokogva rágta keresztül magát. Nem volt kedve senkihez és semmihez, csak lakása magányában, Dominic egy nála hagyott pólóját szorongatva itatta egész nap az egereket, amíg bele nem fáradt, és éjjel álomba nem pityeregte magát. Minden realitást nélkülözve folyamatosan leste a telefonját, hátha Dominic mégis jelentkezik, és megnyugtató magyarázattal szolgál a viselkedésére. Hiába tudta, hogy az előző este tükrében semmi esély rá, ám a korábbi, idillikus együttléteik után a sokkolóan hirtelen váltásból képtelen volt magához térni: a szívét továbbra is égető szerelem kitartóan fűtötte a képtelen remény lángját.

A hétfővel meginduló munkanapokat egy leheletnyivel könnyebben vészelte át, mert az egyetemi előadások és az irodai munka legalább lekötötte a figyelmét, és valamennyire elterelte Dominicról a gondolatait. Ám az esték és az éjszakák csendes sötétje elviselhetetlen erővel szabadította rá a férfi hiányát, veszteségének mérhetetlen mélységét. Sosem hitte volna, hogy egy szakítás ilyen kínokat tud okozni. Pontosan ugyanolyan ismeretlen volt számára a Dominickal megélt szerelem euforikus állapota, mint az elvesztése miatti fájdalma. Hiányzott az ölelése, az érintése, a csókja, az illata, a hangja, a meghitt beszélgetéseik, a közös nevetések, a felkavaró, mégis ismeretlen békességet hozó társasága, a sötét pillantása, a kivételes összhang, amit együtt alkottak. Ijesztően elveszettnek érezte magát Dominic nélkül, amit csupán a férfi iránt érzett harag tudott enyhíteni.

Hogy minél kevesebb időt kelljen otthona feszítő magányában töltenie, megszállottan vetette bele magát a munkába, és minden nap, ameddig tudott, bent maradt az irodában. Mások előtt igyekezett leplezni az érzéseit, így munkahelyén csupán Jamila és Kate kolléganője kérdezett rá egy kávézás alkalmával, miért annyira borús a kedve mostanság. Ő csak annyit árult el, hogy magánéleti gondokkal küzd, ami sajnos messze nem tűnt elegendő információnak a két lány számára, és kitartóan próbáltak részleteket kicsikarni belőle, mindhiába.

A későig elhúzódó munkanapokban már az sem zavarta, ha Briannel kellett kettesben maradnia, mert a férfi továbbra is megtartotta az ígéretét, azaz a megfelelő távolságot. Olyannyira, hogy amikor az egyik nap, a kora esti órákban rányitott a teakonyhában szipogó Evey-re, inkább gyorsan kifarolt. Igaz, egy gyors kérdésre még visszafordult az ajtóból, hogy megérdeklődje, Evey miatta sírdogál-e, ám a nemleges választ hallva megkönnyebbülten és tőle meglepő együttérző arckifejezéssel magára hagyta.

Mivel tisztában volt igencsak hiányos színészi képességeivel, mind Allisonékkal, mind Tommyval, amíg tudta, kerülte a személyes találkozást, és csupán telefonon tartotta velük a kapcsolatot. Így akár kibőgött szemmel is társaloghatott barátaival derűsnek tűnő hangon, bár leginkább őket próbálta beszéltetni, csak hogy neki ne kelljen.

Furcsa módon többször érzett késztetést arra, hogy kiöntse a szívét Allisonnak, hiszen barátnője minden titkának tudója volt, de egyszerűen nem bírta rászánni magát. Végül arra az elhatározásra jutott: amint képes lesz úgy elmesélni a történteket, hogy nem bőgi végig a beszámolót, a tettek mezejére lép.

Tommy esetében viszont különösen oda kellett figyelnie, hogy ameddig csak lehet, elodázza a találkozást, mert tudta, amint kettesben marad vele, és nem lesz elterelő körülmény, amire foghatná a megviselt, karikás szemét, nyúzott arcát, a fiú azonnal rá fog kérdezni a bajára, és képtelen lesz hazugsággal válaszolni. És minél távolabb lesz ez a pillanat a szombattól, annál kisebb az esély, hogy Tommy összekapcsolja az eseményeket a szülinap estéjével, így szívfájdalma okozójával.

Bármennyire húzta volna még az időt, szerdánál tovább nem tudta visszatartani Tommyt. Már így is érezte a hangján, mennyire nehezményezi, hogy még egy rövid kávézás erejére sem futottak össze a héten, és mivel másnap kezdődött a hálaadás hosszú hétvégéje, nem maradt több kifogás a tarsolyában.

Aznap kivételesen ő is hamarabb eljött a Linch Artstól, és ahogy a hét korábbi részében, ismét edzőterembe ment, hogy a futógépen vezesse le a keserűségét, mert így még a lehetőségét is elkerülte egy Dominickal való találkozónak. Ezúttal rövidebb ideig maradt, hogy kevésbé tűnjön elgyötörtnek az ábrázata, amiről bármennyire is igyekezett, nehezen tudta eltüntetni az éjszakai nemalvás és sírás nyomait.

Minden félelme ellenére egyre jobban várta a Tommyval való találkozást, hiszen a fiúval mindig minden helyzetben jól tudta érezni magát, és a mostani gyászos hangulatára nagyon ráfért egy kellemes, vidám, baráti este.

Amint megpillantotta a fiú mosolygós arcát az ajtóban, annyira megörült neki, hogy a szokásos puszi helyett a nyakába ugrott. Négynapi emberektől való teljes elzárkózása után üdítőleg hatott egy baráti érintés, és úgy magával ragadták az érzései, hogy ettől az egyszerű emberi öleléstől majdnem elbőgte magát.

– Ezek után már nem is vagyok annyira morcos, amiért napokig le lettem pattintva – szólalt meg néhány másodperc elteltével Tommy, miközben ugyanolyan szorosan visszaölelte a lányt.

– Ne haragudj, nehéz volt ez a hét – szabadkozott Evey elérzékenyülten, majd kibontakozott a másik karjából, és beljebb invitálta.

– Csak nehogy te is olyan munkamániássá válj, mint Dominic meg Isaak! – jegyezte meg, mire Evey Dominicnak még az említésétől is kezdett ismét magába zuhanni.

Az arcára kiült érzéseket pakolászással igyekezett elrejteni, és az előre kikészített borospoharakat és dugóhúzót magához véve a kanapéhoz ment, majd a fiút kezdte kérdezgetni az elmúlt napokról, illetve a következő héten esedékes állásinterjújáról. Nagy megkönnyebbülésére Tommynak volt mit mesélnie, és a lány mellé telepedve a kanapéra, egy pohár borral önfeledten kezdett bele a mesélésbe.

– …Azért marhára izgulok az interjú miatt – forgatta meg a kezében tartott pohár sárgálló italát. – Bár Isaaknak és Dominicnak hála igen jó pozícióból indulok, mert agyonkdicsértek Terence Lombardnak, meg úgy tűnik, személyesen is jó benyomást tettem rá, de annyira akarom ezt az állást, hogy félek, nagyon rágörcsölök a találkozóra.

– Csak add magad, és minden rendben lesz! – bizonygatta Evey. Dominic említésétől ismét magasabb fokozatra kapcsolt a szívverése. – Ha van szemük a tehetséghez, nem hagynak elmenni!

– Remélem – mosolyodott el a fiú és belekortyolt az italába.

Egy ideig némán iszogattak, Tommy pedig egyre elmélyültebben kezdte figyelni a lányt.

– Fáradtnak tűnsz – jegyezte meg egy idő után.

– Mondd nyugodtan, hogy rémesen festek – dörzsölte meg Evey az arcát, hogy valamennyire felpezsdítse a légüressé vált belsejétől élettelenné váló bőrét.

– Nem nézel ki rémesen, csak kimerültnek látszol – méregette tovább a fiú. – Elmondod, mi történt?

Evey Tommy utolsó mondatától teljesen lemerevedett: pontosan ugyanúgy tette fel a kérdést, ahogy Dominic szokta, de még a hangsúly is tökéletesen megegyezett a férfiéval, mindennek a tetejébe még a sűrű, sötét szempillák alatt érdeklődőn és kedvesen figyelő meleg, barna szempár is Dominicot idézte. Evey érezte, ahogy kezdi elborítani az elmúlt percekben elfojtott, mélyről jövő keserűség és fájdalom, és hatalmasakat nyelve, több-kevesebb sikerrel igyekezett a zaklatottságtól feltörő könnyeit visszatartani.

– Jó ég, Evey! Mi történt? Ugye nem a szüleiddel van valami? – aggodalmaskodott Tommy a lány arcán tükröződő érzelmeket és egyre-másra csordogáló könnycseppeket látva, majd közelebb ült hozzá, és bátorítóan megsimogatta a karját.

Evey nem bírt egy szót sem kinyögni, csak nemet intett a fejével.

– Munka? – találgatott tovább a fiú, mire Evey ismét csak ingatta a fejét.

Elgondolkozva nézte Tommy a pityergő, összezuhant barátnőjét, majd kissé bizonytalanul ismét kérdezett:

– Csak nem azzal a pasival van valami?

Evey bólogatni kezdett.

– De. Vége van – bökte ki a lány nagy nehezen, de már ennek a néhány szónak a hangos kimondásától is eltört benne a mécses, és nem tudta tovább visszatartani a zokogást.

Tommy meglepetten bámulta Evey-t, majd vigasztalóan átkarolta, és hagyta, hogy a lány kibőgje magát a vállán.

– Bár eddig is sejtettem, de most már leszögezhetjük, hogy a részedről nem csak egy kaland volt. Még sosem láttalak ennyire kiborulni, főleg nem egy pasi miatt – foglalta össze Tommy a tapasztaltakat, miután Evey összekaparta magát, és vagy fél csomag zsebkendőt elhasználva megfékezte a könnyáradatot.

– Soha nem is éreztem magam ennyire összetörtnek – ismerte be szipogva Evey. – Nekem sokkal-sokkal többet jelentett egy kalandnál, el sem tudom mondani, mennyi mindent!

Tommy csak komoran hümmögött, majd tovább kérdezgette:

– Miért lett vége?

– Mert ő viszont tényleg csak egy kalandot látott bennem – sóhajtott keserűen Evey, majd bőgés helyett inkább nagyot kortyolt az italból.

– Micsoda barom! – foglalta össze tömören a véleményét. – Tehát ő szakított veled?

– Mondhatjuk – felelte feszengve Evey. Nem csupán a sajgó emlékektől érezte borzalmasan magát, hanem attól is, hogyan mondja el barátjának úgy a történteket, hogy ne tegye egyértelművé, ezáltal ismerőssé a fiúnak, milyen események vezettek a végkifejletig. – Nem igazán beszéltünk róla, csak egy félreérthetetlen helyzet után annyi magyarázattal bírt szolgálni, hogy sajnálja. Azt hiszem, ezen nincs mit megbeszélni.

Evey érezte, hogy a beszámolója leginkább egy másik nővel való lebukást sejtet, de utólag már nem akarta korrigálni a mondatait. Dominic Pocahontasszal való bevonulása és őgyelgése számára pontosan olyan sokkoló volt, mintha rájuk nyitott volna. A kettejük közötti bensőséges mozdulatok látványa legalább akkora fájdalmat okozott neki, mintha rajtakapta volna Dominicot egy egyszeri, semmitmondó együttlét közben.

Evey-nek a fejében felvillanó valós és fiktív képektől ismét bőghetnékje támadt, és komoly harcot vívott a feltörő könnyeivel.

– Tényleg egy barom – morogta Tommy az orra alatt. – Én azt mondom, épp itt volt az ideje, hogy vége legyen. Örülj, hogy megszabadultál tőle, mert nem érdemelt meg téged. És minél hamarabb lezárod, annál jobban jársz. – Mivel Evey csak elcsigázva bólogatott, ő beszélt tovább: – Miatta voltál bent ezen a héten mindig olyan sokáig a Linch Artsnál?

– Igen – vallotta be Evey.

Tommy elgondolkodott egy pillanatra, majd új kérdéssel állt elő:

– Mi lesz, ha ismét fel akarja melegíteni a kapcsolatotokat? Belemennél?

– Nem, dehogy! – jelentette ki Evey határozottan.

– Most ezt mondod, mert összetörte a szíved, de ha megint megkörnyékez, kedves szavakkal, ígéretekkel halmoz el, hogy megkapja, amit akar, képes leszel neki ellenállni?

Evey-nek el kellett ismernie, hogy a Tommy által felvetett szituáció valóban komoly veszélyeket rejt magában. Bár kizártnak tartotta, hogy Dominic valaha is „megkörnyékezné”, egy esetleges találkozás alkalmával valóban tartott a saját reakcióitól. Alaposan körbejárta magában a lehetőségeit, mielőtt válaszolt:

– Valóban nem lenne könnyű – ismerte be Evey. – De becsülöm magam annyira, hogy ne menjek bele ilyen játékba. Itt már nemcsak fergeteges szexről van szó, hanem egy minden porcikámat kitöltő érzésről, a szívemet pedig nem adom el egy kis élvezetért. Belepusztulnék egy olyan együttlétbe, amiről tudom, hogy neki csak röpke szórakozás.

– És ha érzéseket hazudik azért, hogy megadd magad?

– Sosem tenne ilyet! – tiltakozott Evey felháborodva még a gondolattól is.

– Miért vagy ebben olyan biztos? Nem tűnik a tisztesség mintaszobrának – húzta el megvetően Tommy a száját.

Bármennyire is haragudott Evey Dominicra, az az ő indokolt dühe volt, és nem bírta elviselni, hogy Tommy ilyeneket gondoljon és mondjon róla, még akkor sem, ha fogalma sem volt arról, hogy a bátyjáról diskurálnak.

– A legutolsó megmozdulásán kívül egyetlen tisztességtelen gesztusa sem volt az irányomban, de még egy betű sem – kelt Dominic védelmére Evey hevesen. – Sőt, soha nem kaptam ennyi figyelmet, udvariasságot, kedvességet senkitől, mint tőle. Nem áltatott, nem ígért, nem hazudott, egyszerűen csak azt adta, amire vágyom: ha kellett, meghallgatott, ha kellett, tanácsot adott, vagy csak csendben átkarolt, megnevettetett, ha kellett megvédett, és úgy ölelt, mint senki más. – Evey a mondat végét már alig bírta kinyögni az előtörő könnyektől.

– Ne haragudj, Evey! – karolta át Tommy megszeppenve a lányt. – Nem tudtam, hogy ilyen szoros kapcsolatban álltatok. Azt hittem, néha lefeküdtetek és ennyi – simogatta meg nyugtatóan Evey hátát, bár a hangja feszültségről árulkodott. – Miért nem mondtad, hogy ilyen komolyra fordult köztetek? – tette fel a kérdést némi szemrehányással.

– El akartam mondani – hüppögte Evey továbbra is szorosan a másikba kapaszkodva. – Valahogy észrevétlenül, egyik napról a másikra léptünk át egy másik szintre. Szerettem volna veled megosztani, de mire rászántam volna magam, vége lett.

– Miért volt ilyen nehéz elmondani nekem? – távolodott el egy kicsit Tommy, hogy Evey szemébe nézhessen. A sértettség kivehető volt a tekintetéből, amiért a lány nem tudott haragudni.

– Túl sok mindennel kellett volna szembenéznem – kezdett bele Evey, majd észbe kapott, és mielőtt a kelleténél többet árulna el Tommynak, szélsebesen lakatot tett a szájára.

– De hiszen tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz, Evey!

– Ezt nem… – mondta elkeseredve a lány, ám mielőtt kifejtette volna a kijelentése okát, gyorsan folytatta: – Még magamnak is nehezen magyaráztam meg. És már nincs jelentősége – zárta le egy huszárvágással a témát, nehogy túl sokat fecsegjen.

– Már hogyne lenne, Evey! Ha ennyire odáig vagy érte, újra az ujja köré fog csavarni, és még jobban magad alatt leszel.

Hát igen, ő még az ujjaival is képes rá… – futott végig Evey agyán, de sebesen elhessegette magától a férfi kezének, és annak rá gyakorolt hatásának emlékét, illetve annak a gyötrő gondolatát, hogy feltehetőleg többet nem fogja magán érezni Dominic érintését.

– Bármennyire is vágyom rá, és bármennyire is hiányzik, tisztában vagyok vele, hogy sosem tudnék boldog lenni mellette. Ő minden, amitől világéletemben távol akartam magam tartani, és az élet furcsa játékaként éppen ő hozta elő belőlem ezeket a különleges érzéseket. Biztos van valami oka, csak még nem látom át, mert túlságosan lebénít a veszteség és a csalódás – fogalmazta meg Evey a gondolatait leginkább magának. – Az idő majd segít, és ha már le tudom magamban zárni a dolgokat, talán tisztábban fogom látni ezt a zűrzavart, amibe kerültem.

– Hát, Evey, én most megmondhatnám neked, mi a lényeg, de nem akarlak ismét megríkatni.

– Talán nagyrészt igazad is lenne, de bennem túl sok folyamatot indított el, amit még meg kell fejtenem.

– Oké, elismerem, hogy mostanában én is kezdem megfigyelni az élet adta helyzetek közötti összefüggéseket, de hidd el, vannak dolgok, amik csak úgy megtörténnek, és bármennyire fáj, kizárólag elvesznek belőled, de semmit nem adnak cserébe.

– Ez nem így van, Tommy, mindig kapsz valamit cserébe. Ha fájdalmas úton is jutsz hozzá, ha veszteség is ér, olyan tapasztalatokkal gazdagodhatsz, amiből rengeteget tanulhatsz magadról.

– Mégis mit tanulhatnál abból, hogy belezúgtál egy olyan pasiba, aki nem viszonozta az érzéseidet?

– Még nem tudom, de rá fogok jönni – jelentette ki határozottan Evey, majd némi tanakodás után tovább beszélt: – Olyan falakat döntött le bennem, amelyekről azt hittem, végérvényesen bebetonozódtak, ám neki mégis sikerült áttörni rajtuk csupán azzal, hogy velem volt, hogy figyelt rám. Az elvesztése teljesen a padlóra küldött, de főként az tört össze, hogy mindez számára mennyire keveset jelentett, ha ilyen egyszerűen át tudott lépni rajtam – biggyedt le ismét a szája széle, de egy nagyobb levegővétellel és több, nagy pislogással visszatartotta a gyülekező könnycseppeket. – Bevallom, félek attól, hogy mindezek után duplán fogom visszaépíteni magam köré a téglákat, mert soha többé nem akarok ehhez hasonlót átélni. De talán, ha enyhül a sajgás idebent – szorította a kezét a szívére –, megőrizhetek valamit abból az énemből, amilyenné mellette váltam.

Tommy komor arccal emésztette a lány mondatait, majd megragadta a borosüveget:

– Kívánom, hogy így legyen, Evey! – töltötte tele Tommy a másik poharát, majd a sajátjával is így tett.

– Hát én is, mert jelen pillanatban úgy érzem, ha valaha csak a közelembe kerül egy férfi, felöklelem az acéltüskéimmel, amik a testem egész felületén sündisznószerűen kitüremkednek.

Tommy egy pillanatra megütközve nézett barátnőjére.

– Akkor az előbb életveszélyben voltam, amikor átöleltelek? Szólhattál volna! – lapogatta meg óvatosan Tommy a lány hátát és vállát szándékosan eltúlzott rémülettel az arcán.

– Te vagy az egyetlen hímnemű lény, akit most el tudok viselni magam mellett – mosolyodott el Evey barátja reakciójára.

– Ezt örömmel hallom! – húzódott széles, büszke mosolyra Tommy szája. – Én mindig itt vagyok, ha kellek. És tudod, mit? Csak hívj, ha kísértésbe esnél, és ígérem, mindig kitalálok neked valami elterelő programot.

– Tényleg? – mosolyodott el Evey az ötlettől.

– Tényleg. Éjjel-nappal állok rendelkezésedre – mosolygott rá vissza Tommy. – Ki kell lábalnod ebből az állapotból, és ezért, ha kell, ügyeletet vállalok melletted – kacsintott rá Evey-re.

– Ez nagyon kedves tőled, Tommy! – szorította meg Evey a másik kezét. – De nem hiszem, hogy értékelnéd, ha ki tudja, hányadszorra elrángatnálak egy csaj mellől – kuncogta el magát.

– Amilyen szerzetesi életet élek mostanában, nem hinném, hogy bárki ágyából kirángatnál.

Evey érdeklődve kezdte mustrálni barátját.

– Az utóbbi időben valóban nem mesélsz a hódításaidról! Mi történt? Csak nem Bettany van a dologban?

– Nem – lombozta le a másikat Tommy a rövid válaszával. – Mostanság sok időt töltök a csapattal, és egészen más dolgok foglalkoztatnak – dőlt hátra a kanapén, miközben ismét elmerengve a poharába mélyesztette a tekintetét. – Mindegy is! – legyintett, elhessegetve a ki nem mondott gondolatait, majd felnézett a lányra. – Mivel ismerlek, tudom, hogy nem fogsz hívni, ezért a kezembe veszem az irányítást: mostantól velem fogod tölteni a kora estéidet.

– Nagyon elszántnak tűnsz – küldött hálás mosolyt Evey a barátja felé –, de nem szeretném, ha rám pazarolnád az idődet. Egyezzünk meg abban, hogy ha épp nincs jobb dolgod, egy csomag papírzsepivel és törülközővel felszerelkezve, amit a válladra tehetsz a könnyzáporom ellen, átjössz, vagy megbeszélünk valami jó kis programot.

– Rendben. De meg kell ígérned, hogy nem dekkolsz késő estig az irodában!

– Megígérem. Úgyis hosszú hétvége jön, így családi körben lesz időm picit összeszedni magam. Tényleg! Nincs kedved neked is jönni? Tavaly olyan jó volt együtt!

– Most is a nagyszüleid Santa Barbara-i házában töltitek az ünnepeket?

– Mind mindig.

– Az unokatesóid is ott lesznek?

– Persze, holnap az egész család jön.

– Pénteken tudok csatlakozni, de a holnap nem jó, mert Dominickal elmegyünk anyához, és hosszú évek után először tartunk egy igazi, családi hálaadást pulykával meg mindennel.

Nem akadhatsz ki minden alkalommal, amikor megemlíti Dominicot! Tommy testvére, hozzá kell szoknod, hogy beszél róla – csitítgatta magát Evey. Mi lenne, ha megkérdezném az új barátnőjéről? – vetődött fel a lehetőség a lányban, de majdhogynem elszégyellte magát az ötlettől, és gyorsan visszakapaszkodott a beszélgetés témájához, hogy önös érdekei és lelkiállapota ellenére barátja örömére koncentráljon.

– Ez fantasztikusan hangzik, Tommy!

– Szerintem is! Ma már be is vásároltunk Dominickal, holnap pedig valahogy összerakjuk azt a sült madarat. Bár az én főzési tudományommal előbb fog életre kelni és elillanni az a pulyka, mint hogy ízletes fogás legyen belőle, de majd megoldjuk! Remélem, anya még emlékszik, hogyan kell elkészíteni, különben satnya egy lakoma lesz!

– Hárman csak sikerül megsütni! Az interneten találtok rengeteg receptet, és a bátyád is eléggé otthon van a konyhában – szaladt ki Evey száján, mielőtt meggondolhatta volna magát.

– Tényleg? Ezt miből gondolod? – nézett kíváncsian Tommy a lányra.

– Hát… aki egész életében a vendéglátásban dolgozott, és van vagy fél tucat étterme, csak konyít valamit a főzéshez – vágta ki magát Evey zavartan a tőle telhető leglogikusabb indokkal.

– Igazad lehet. Végül is az alapanyagokat is baromi magabiztosan szedegette le a polcokról – helyeselt Tommy Evey nagy megkönnyebbülésére. – Én nem is nagyon figyeltem, mit veszünk, egyszerűen élveztem, hogy ilyen hétköznapi, normális dolgot csinálok Dominickal. Hülyén hangzik, de olyan jó volt közösen vásárolgatni az ünnepre! Furcsa ennyi idő után megtapasztalni, hogy nekem is van családom – tette hozzá elérzékenyülve, majd gyorsan leöblítette a meghatottságát egy kis borral. – Mondjuk a hét elején őt is csak telefonon lehetett utolérni, mert vagy melózott, vagy azzal a bomba csajjal, Anayával volt. Még a hétfői ebédünket is lemondta miatta. Mondjuk megértem, ha az én képem helyett inkább az ő gyönyörű arcára és egyéb testrészeire kíváncsi. – Evey a hallottaktól egy hajtásra legurította a pohara tartalmának a nagy részét, Tommy pedig hangosan tovább szőtte a gondolatait: – Azért remélem, nem akarja holnap elhozni anyához, hiszen ez a mi napunk lesz, nincs helye ott egy kívülállónak, bármennyire is káprázatos a csaj – dörmögte az orra alatt Tommy.

– Gondolod, olyan komoly az ügy, hogy elvinné egy családi ünnepre? – bukott ki önkéntelenül a kérdés Evey-ből, és csak remélni tudta, hogy Tommy nem hallotta ki a keserűen mardosó féltékenységet a hangjából.

– Nem tudom. Dominicot ismerve nem hiszem, hogy egyetlen nővel is komolyan gondolná, de a jelek szerint egy ilyen csajnak még egy bátyámféle Casanova is több figyelmet szentel, hiszen nagyon elfoglalt miatta mostanság. Meg úgy tűnt, elég jól kijönnek egymással – tette hozzá mintegy mellékesen. – De igazából gőzöm sincs, milyen viszony van köztük, mert Dominic nem volt túl bőbeszédű vele kapcsolatban. Annyit mondott, hogy jól elvannak, ami ugye bármit jelenthet – vonta meg a vállát egykedvűen. – Nekem igazából édes mindegy, csak örülnék, ha holnap hármasban ünnepelhetnénk.

– Beszéld meg a bátyáddal, és akkor nem érhet meglepetés – vetette fel Evey a lehetőséget, és kitartóan igyekezett a fejében kettéválasztani Dominicot és Tommy testvérét.

– Jó ötlet! Fel is hívom – kapta elő Tommy a telefonját, Evey pedig rémülten és egyben szívszorítva nézte, ahogy benyomja a gyorstárcsázó gombját.

Szinte sóvárgott, hogy hallhassa Dominic hangját, és elszorult torokkal figyelte ezt a rutinszerű mozdulatot, amit néhány nappal korábban még ő is bármikor ugyanilyen könnyedséggel megtehetett. Mivel képtelen lett volna a készülékből kiszűrődő, ismerős hangot bőgés nélkül elviselni, felpattant:

– Hozok egy kis vizet meg valami finomságot – indult meg sebesen a konyhapult irányába.

– Szia, Dominic! – szólt bele pillanatokkal később Tommy a készülékbe. – Csak nem rosszkor hívlak, hogy ennyire lihegsz? – röhögött fel vidáman, Evey pedig majd kiejtette a kezéből a vizespoharakat, és megdermedve fülelte a társalgást. – …Ez igen figyelmes dolog a részedről – reagált Tommy a másik szavaira kedélyesen, bár némi szarkazmus is kihallatszott a hangjából. Majd Dominic újabb válaszára hangosan elnevette magát, míg Evey ez alatt a néhány másodperc alatt lassan a második infarktusát hordta ki talpon a konyhapult mögött. – Oké, nem zavarlak sokáig, csak meg akartam kérdezni, hogy a holnapi napot ugye hármasban tervezzük?… Nem, dehogy! Épp azért hívlak, hogy te se hozz senkit… Nem is tudom, csak eszembe ötlött, hogy talán elhoznád azt a csajt, Anayát, de… Jó, akkor ebben egyetértünk. Szuper! Nem is tartalak föl, holnap találkozunk! Szia!

Evey földbe gyökerezett lábbal ácsorgott a poharakkal, és leginkább arra érzett indíttatást, hogy a földhöz vagdossa az üvegedényeket, majd ő maga is ugyanolyan apró darabokra zúzva zokogva kuporodjon a szilánkok mellé a földre, de barátja jelenléte miatt kénytelen volt lemondani erről a tervről, és nagy nehezen mozgásra bírta a tagjait. Hogy elrejtse az arcára kiült érzéseket, hátat fordított a nappalinak, majd a pulton kezdett rámolni, vizet töltögetni, de egyáltalán nem tudott odafigyelni arra, mit csinál, csak az zakatolt a fejében, hogy miközben Dominic Tommyval társalgott, éppen Pocahontasszal múlatta az időt.

– Nincs gáz! Nem is jutott eszébe elhozni Anayát – szólt oda neki Tommy vidáman, ám Evey jelen helyzetben kevésbé tudott vele örülni.

– Na látod! – préselte ki magából Evey, és egyértelműen tudatosult benne, hogy most jóval nehezebb eltitkolnia a Dominic iránti érzelmeit, mint amikor még tartott a viszonyuk. Igazából úgy érezte magát, mintha büntetésből a pokol legmélyén sütögetnék egy karóhoz kötözve, és a körülötte álló ördögpalánták gonosz kacajjal égő piszkavasakat szurkálnának a testébe.

– De le merném fogadni, hogy megint a csajjal van – beszélt tovább Tommy sanda vigyorral az arcán –, bár váltig állította, hogy éppen edzés közben hívtam.

Evey fellélegezve ejtette előre az eddig megfeszült vállát, ám a másik kétkedő hangsúlya kérdésre sarkallta:

– És nem hiszel neki?

– Nem is tudom… – ingatta a fejét ide-oda Tommy. – Nem szokott hazudni, de miért edz este nyolckor, amikor egy bomba csajon is gyakorlatozhatna? Főleg, hogy ilyenkor már rég az Odinban szokott lenni.

Vagy velem, amikor még együtt voltunk – jegyezte meg magában Evey, de jobbnak látta, ha hangosan nem ezzel az érvvel áll elő:

– Talán nem ér rá a lány, mert éppen modellt áll a Disney új babakollekciójához.

– Tényleg olyan, mint egy élő baba! – nevette el magát Tommy. Evey csupán egy mosolyszerű grimasszal kísérte mind a saját, mind a barátja megállapítását. – De igazad lehet, mert Dominic is azt bizonygatta, ha nővel van, kizárt, hogy felveszi, maximum, ha az éjszaka közepén csörgök, mert az sosem jelent jót.

Ezt is csak megerősíteni tudom, mert szex közben egyetlenegyszer sem vetemedett arra, hogy felvegye a mobilját. És ezek szerint valóban csak edz – jutott el Evey a megkönnyebbülést hozó végkövetkeztetésig, és egy fokkal jobb hangulatban vitte oda a felhalmozott finomságokat és a vizet a kanapéhoz.

– Úgy tűnik, Dominic az évek alatt ezen a téren is visszavett az arcából – folytatta Tommy rendületlenül a lány számára kevésbé kellemes témát. – Régebben simán fogadta a hívásaimat, bármit is csinált éppen. Nemegyszer fordult elő, hogy lazán leállt velem társalogni, miközben éppen egy csajjal szórakozott.

– Az mekkora nagy bunkóság! – akadt ki Evey a hallottakon.

– Hát nagy bunkó volt, az biztos! – helyeselt Tommy jót kacagva a másik felháborodásán. – Nem véletlenül nem voltam rá kíváncsi hosszú évekig. De a jelek szerint tarthatott némi önvizsgálatot, mert sokkal jobb arc lett, mint volt…

…A szombati akcióját alapul véve azért kijelenthetjük, hogy egy jó adag seggfejséget megőrzött a régi énjéből.

– …Mindenesetre örülhetsz, hogy bármekkora barom is volt a dugi pasid, de legalább nem egy Dominic-félébe zúgtál bele. Na az lett volna az igazi érzelmi katasztrófa!

– Hát most nagyon megnyugtattál – töltötte tele Evey a poharát, majd egy húzásra legurította a felét a torkán.

– Túl leszel rajta, Evey, ne aggódj! – simogatta meg a karját biztatóan Tommy. – Én pedig segíteni fogok ebben.

– Kösz, Tommy! Úgy legyen!

2. FEJEZET

Evey megváltásként várta a Santa Barbara-i hétvégét. Mindig is imádott a nagyszüleivel lenni, és a házhoz is rengeteg csodás gyerekkori és fiatalkori emléke fűződött. A hatalmas ház zegzugos szobáiban képzelt hős lovagok, sárkányok, hű barátok, kitalált titkok és kincsek árnyai vetődtek vissza a falakról, néhány rejtett búvóhelyen máig megőrizve a játék hevében ejtett apróbb karcolásokat, bútorok mögötti piciny foltokat, mintha nagyszülei szándékosan hagyták volna meg emlékként kislánykori hagyatékát. Visszaidézte minden iskolai szünet felszabadult, kalandokkal és mókával teli hangulatát, a nagymamája reggeli palacsintájának édes, a kerti sütögetések füstös illatát, a bulikra való készülődések izgalmát, élete első csókjának ízét.

Ez a ház Evey számára maga volt a szabadság, csupa szép és boldog pillanat helyszíne, és éppen erre volt most szüksége, hogy magához térhessen Dominic elvesztésének poklából. Négy teljes nap egy olyan környezetben, aminek minden szeglete vidám emlékeket idéz, és semmilyen módon nem köti ide a férfi alakját.

Mielőtt felhívta volna nagymamáját, hogy szóljon Tommyról, elfogta némi bizonytalanság barátja meghívását illetően, hiszen a szülei továbbra sem voltak beszélőviszonyban egymással, de végül arra jutott, barátja jelenléte kifejezetten áldásos hatással lehet az esetleges feszült hangulatra, hiszen miatta kénytelenek lesznek a szülei konszolidált keretek közé szorítani a kettejük között kialakult hadiállapotot. Mivel nagymamája is kitörő örömmel fogadta a hírt, minden további kétség elillant belőle.

A Tommyval töltött este, no meg a legurított több pohárnyi bor eredményeképp, az elmúlt napok néhány órás, zaklatott alvása után hat óra pihentető és egybefüggő szunyókálást tudhatott a háta mögött, bár még így is a hajnallal együtt ébredt. De nem bánta, mert legalább mindenkinél hamarabb érkezhet imádott nagyszüleihez, és még a hosszú hétvége miatt nekiinduló tömeg őrült forgalmát is elkerülhette.

Élvezettel szippantott bele a hatalmas teraszon az óceán felől érkező sós levegőbe, beitta a messzi kékség megnyugtató látványát, miközben a reggeli szél hűs fuvallata hol a hajába, hol hosszú, libegős szoknyájába kapva lejtett táncot körülötte.

– Velünk reggelizel? – lépett mellé a nagymamája. – Csinálok neked palacsintát.

– Köszi, nagyi, odaülök hozzátok, de nem vagyok éhes.

– Egy kis palacsintához mindig megjön az étvágy. Olyan sovány vagy! Eszel te rendesen? – méregette az unokáját.

– Hát az evés tényleg nem sokszor jut eszembe mostanság – sóhajtott szomorúan Evey, és arról inkább hallgatott, hogy aznap is csak egy kávét bírt inni a szokásos, bőséges reggeli helyett.

– Bármilyen gondok is nehezednek rád, bogaram, tudod, a testedet óvni és táplálni kell, hiszen a lelked nehéz súlyát cipeli.

Evey a távolba merengve ízlelgette nagymamája jól ismert szavait. Eszébe jutott, kislány korában mennyire nem értette az asszony ezen intelmét, hiszen hogyan nehezedhetne egy súlytalan, megfoghatatlan dolog a testre? Később persze világossá vált számára, mit is jelent ez, a mostani állapota pedig ékes példája annak, milyen mázsás súly tud lenni a lélek gyötrelme. A bensőjét emésztő csalódástól az utóbbi napokban alig vonszolta magát, a nemalvás és az étvágytalanság pedig még gyengébbé tette, teste minden rezdülése, lüktetése átvette a szívéből kiinduló tompaság lassú, melankolikus ritmusát.

– Igazad van, nagyikám, jól fog esni az a palacsinta! – ölelte át Evey szeretettel a terebélyes asszonyt, beszívta ismerős levendulaillatát, és ugyanolyan megnyugvás fogta el a puha párnára emlékeztető karok között, mint gyermekkorában.

– Ez a beszéd, bogaram! – simogatta szeretettel az asszony Evey hátát, majd kicsit távolabb húzódva kutatóan kezdte nézni a lány fáradt, beesett arcát. – Ez alatt a pár nap alatt majd kipihened itt magad, és kicsit felhizlallak. Csont és bőr vagy! – ingatta a fejét. – Egy fiú sem ér annyit, hogy belebetegedj a bánatba. A test a lélek bástyája, oda kell rá figyelned!

Evey fülében megakadt ez az egy mondat:

– Miből gondolod, hogy fiú van a háttérben? – kérdezett rá kíváncsian.

– Én is voltam fiatal, bogaram! Ennyire csak egy férfi képes minket összetörni – mosolyodott el az asszony szégyenlősen.

Evey kíváncsian méregette nagymamáját, de bármennyire is igyekezett emlékezni a régi időkről mesélt anekdotákra, egyetlen másik férfiról szóló történetet sem tudott felidézni, ráadásként megannyi alkalommal emlegette a nagymamája, hogy a férje volt az első és egyetlen férfi az életében.

– Nagyapa is összetörte a szívedet?

– Nagyapád? Dehogy! – vált rózsásan pirospozsgássá gömbölyded arca. – Igaz, hogy nagy fafej tud lenni, de sosem tett olyat, amivel megbántott volna.

– Akkor ki volt az?

– Ó, hát nagyapád előtt fülig beleszerettem egy tisztbe, Warren Bishopba. Istenem, milyen csodásan festett egyenruhában! – lelkendezett kislányos mosollyal az asszony.

– Úgy tudtam, nagyapán kívül nem volt kapcsolatod senkivel.

– Nem is volt, bogárkám, ez amolyan plátói szerelem maradt. Igaz, tőle kaptam életem legelső, legédesebb és legborzongatóbb csókját. De ezt el ne mondd nagyapádnak! – vetette közbe kuncogva.

– Ejnye, nagyi! Akkor mégsem plátói szerelem volt? – nevetett fel halkan Evey.

– Csak egyetlen csók! – legyintett a másik suttogva. – Warren nálunk vendégeskedett majdnem egy hónapig, mert az apja és az én apám jó barátságot ápoltak egymással. Minden lehetőséget megragadtam, hogy a közelében lehessek, hogy beszélgessek vele, és bár jóval idősebb volt nálam – én alig múltam tizenhat, ő pedig huszonhét –, sosem kezelt gyerekként. Úgy éreztem, egymásnak teremtettek minket. De nem közeledett felém, végig úriemberként viselkedett, és megtartotta az illő távolságot, bármennyire is vonzódott hozzám. Emlékszem, annyira izzott köztünk a levegő, hogy attól reszketni kezdtem, ha csak rám nézett – sóhajtott nagyot az asszony.

Ezt a tünetet én is jól ismerem…

– És a csók?

– Búcsúzóul kaptam tőle – terült szét az arcán egy áhítatos mosoly. – Mondanom sem kell, hogy ettől csak még szerelmesebb lettem, és arról álmodoztam, hogy egyszer megkéri a kezem.

– De nem tette.

– Még a leveleimre se válaszolt, soha többé nem hallottam felőle. Hónapokig reménykedtem, aztán rá kellett jönnöm, hogy hiú ábrándokat kergetek. Az a néhány hét, az a csók csak nekem jelentette a világot, neki nem – fejezte be a történetet szomorkás hangon az asszony.

– Ezt nagyon átérzem, nagyikám – sóhajtott Evey lebiggyedt szájjal. – Gondolsz még rá?

Az asszony egy ideig csak az óceán kékjébe mélyesztette a tekintetét, majd alig hallhatóan felelt:

– Igen, olykor eszembe jut – ismerte el szégyenlősen. – Csak amikor valami felidézi a régi emlékeket. Tudod, bogaram, csupán egyetlen hónap volt, és ez a szerelem valójában csupán az én fejemben és szívemben létezett, mégis meghatározó élménye az életemnek. Annyira megviselt az eltűnése, hogy teljesen belebetegedtem. A szüleim azt hitték, valami komoly kórság pusztítja a szervezetemet, pedig csupán a szerelmi bánat volt. Szó szerint felemésztett a csalódás. Azt hittem, örök életemre boldogtalan leszek, hogy soha többé nem tudok majd szeretni.

– De aztán jött nagyapa? – kérdezett közbe Evey.

– Nem teljesen. Annyira lefogytam és legyengültem, hogy végül kórházban kötöttem ki: kis híján belehaltam a szerelembe.

– Jó ég, nagyi!

– De még időben észbe kaptam, mert a szüleim aggodalma és kétségbeesett tehetetlensége erőt adott, hogy összeszedjem magam. Akkor tanultam meg, milyen gyenge a testünk, és hogy a lélek keserve képes a sejtekig hatolni. Ha nem óvod a külső páncélod, a lelked sem tud tovább küzdeni, mert elfogy a burok, amiben itt élnünk kell. Ezért fontos, Evey, bogaram, hogy ne hagyd, hogy a bánat megbetegítse a tested! Van elég fájdalom és betegség, amivel a szervezetünknek meg kell küzdenie, nem kell még a lélek bajaival is túlontúl megterhelni. Így is, úgy is átszivárognak belé az érzéseink, a jók ugyanúgy, mint a rosszak, de ha lehet, csökkentsük a károkat.

Evey megilletődötten emésztette nagymamája eddig nem ismert történetét, ami tartalommal töltötte meg a kiskorától hallgatott, néha unalomig ismételgetett mondatokat.

– Aztán nagyapával rátaláltál a boldogságra, igaz?

– Rá bizony! Nem úgy, mint fiatalkoromban, de újra megtapasztalhattam, milyen szeretni és szeretve lenni. Tudod, nagyapád egészen más ember, mint Warren volt. Nagyon racionális, konok, keményfejű, következetes, olykor talán túlontúl maradi…

– Inkább szigorúnak mondanám – vetette közbe Evey.

Evey sosem értette, hogyan tud két ennyire eltérő habitusú ember ilyen harmóniában együtt élni: nagymamája cserfes, életvidám, mosolygós és könnyed természetével ellentétben a nagyapja maga volt a megtestesült szigor és fegyelem, még egyenes, merev testtartásával is azt sugallta, semmilyen szabálytól való kilengést nem tűr el maga körül. Bár egyetlen lányunokaként vele nagyapja egy fokkal engedékenyebb volt, mint a két fiú unokatestvérével, de még így is jól emlékezett, mennyire tartott a férfitól kiskorában.

– Igen, szigorú is tud lenni – helyeselt az asszony. – De őszinte, megbízható és hatalmas a szíve. És pont az vonzott benne, hogy annyira más, mint Warren, mert így kevésbé féltem attól, hogy ismét csalódni fogok. És ugyan nem volt első látásra szerelem, hiszen hosszú ideig udvarolt, de aztán szépen lassan kirügyeztek bennem az érzelmek az irányában. Nem lángolóan, nem elemésztően, hanem megnyugtatóan és biztonságot adóan, és ami még fontosabb: egy egész életen át tartóan.

– Nem hiányzott a lángolás?

– Minek a lángolás, ha eléget? És mi marad, ha elalszik a tűz? Két idegen ember, akik már nem tudnak mit kezdeni egymással, mert csupán a mindent elhomályosító vonzalom kötötte őket össze. Amikor néha eszembe jutott Warren, és azon tanakodtam, milyen életem lehetett volna mellette, sosem láttam magam, hiszen a róla kialakított képem legnagyobb részét én teremtettem, én képzeltem bele. Nem is tudom, milyen volt igazán. Nagyapád hűséges, szerető és igaz társam volt egész életemben, két fantasztikus fiunk és három csodás unokánk született, egyszóval elmondhatom, hogy igazán boldog életem van, olyan, amilyenre vágytam – simogatta meg gyengéden, boldog mosollyal Evey arcát.

– Ezek szerint a mindenedet kitöltő, szenvedélyes szerelem nem lehet egy életre szóló kapcsolat alapja, az egész csak füst és láng, ami elhomályosítja a racionális gondolkodást – foglalta össze Evey a tanulságot.

– Nem hinném, hogy általános igazságokat lehetne levonni egyetlen példából – morfondírozott az asszony, miközben megigazgatta az összetűzött, barnára festett frizurájából a széltől kiszabadult tincseket. – Ha a szenvedély csupán egy a sok kapocs között, ami összeköt benneteket, az igazán különleges együttállás. A vágy és a vonzalom alapja egy jó kapcsolatnak, mert ha nincs, akkor csak éldegélünk egymás mellett, mint két barát. Persze van, akinek erre van szüksége. Szerintem a lángolás nem zárja ki a boldog, közös életet, csak az, ha emiatt nem látod a másik igazi énjét. Akkor válik megsemmisítővé, ha az izzás olyan magas fokon ég, hogy semmi mást nem veszel észre magad körül, ha nem látod miatta a valóságot, és ha az az egyetlen, ami hozzá köt. Mint az én esetemben. Téged mi kötött ahhoz a fiúhoz?

– A szívem, a lelkem, a testem. A józan eszemen kívül minden – mondta ki gondolkodás nélkül Evey. – Úgy éreztem, senki sem ért meg nála jobban.

Az asszony megértően pislogott a másikra.

– Biztos vagy abban, hogy véget ért a közös utatok?

– Bármennyire fáj, nincs vele közös jövőm – mondta ki Evey a szívbe markoló igazságot.

– Sosem tudhatod, bogaram. Ha összetartoztok, az élet majd megoldja, hidd el! És ha mégsem, légy hálás ezért az érzésért! Fiatal vagy még, és legalább tudod, mit keresel, vagy épp mit akarsz elkerülni. Engem a csalódás vezetett nagyapádhoz, talán enélkül nem láttam volna meg benne azokat az értékeket, amire szükségem volt az egyensúly megteremtéséhez.

Evey egy rövid ideig magában elemezte a hallottakat.

– Köszönöm, hogy elmesélted mindezt! – kulcsolta rá az ujjait Evey az asszony kezére.

– Ez lesz a mi kis titkunk.

– Megőrzöm! – ölelte át ismét Evey a nagymamáját.

Jó ideig álldogáltak így a napsütötte teraszon, a csendet nagyapja komor hangja törte meg:

– Hát itt vagytok! Éhes vagyok már, Hannah! – morgolódott a férfi, és annak ellenére, hogy csupán egy cseppnyi szemrehányás bújt meg a hangjában, láthatóan az érzelmes jelenet sem tántorította el attól, hogy elvárja a szokásos időben felszolgált reggelijét.

A két nő elengedte egymást, és egy cinkos mosollyal, egymásba karolva indultak meg az ajtó felé.

A nap békésen telt, a gondtalan gyermekkort idéző környék és a ház gyógyítóan hatott Evey lelkére, és még a figyelmét is el tudta terelni azzal, hogy beállt nagymamája mellé kiskuktának az ünnepi vacsora elkészítéséhez. Igaz, nem tudta megállni, hogy ne kalandozzanak el a gondolatai a Palmer család felé, és elfogta a vágy, hogy üzenetben érdeklődjön Tommytól a hangulatról és a pulykasütésről. Végül lebeszélte magát az sms-írásról, mert a nagy nehezen felállított, kissé még ingatag lelki egyensúlyát nem szerette volna felborítani, és tolakodó sem akart lenni.

Alan, Evey édesapja már kora délután megérkezett, és derűs kedve hamar tovalibbent, amikor rájött, hogy felesége még nem csatlakozott a családhoz, majd még tovább nőtt a feszültsége, amikor szülei arról kezdték faggatni, Diane miért nem tartott vele. A férfi egy, a lányára vetett gyors, zavart pillantás után abban megnyugodva, hogy Evey semmit sem mondott a szülők között lévő konfliktusról, a neje elfoglaltságára hivatkozva terelte el a válaszadást.

Alan igencsak kicsapongó nőügyeiről mit sem tudtak a szülei, amit Evey egyrészt nagyapja szigorának és maximalizmusra törekvő elvárásainak, másrészt pedig nagymamája végtelenségig ajnározott és elfogult majomszeretetének tudott be, hiszen egyikük előtt a megfelelési kényszer miatt félt feltárni az igazságot, a másiknak pedig nem akart csalódást okozni. Evey-nek, ahogy eddig, ezután sem állt szándékában beleavatkozni a családi élet ezen részébe, de jobbnak látta, ha felhívja édesanyját, és figyelmezteti, milyen kifogással kéne megérkeznie apja szerint, hogy a családi ünnep ne váljon csetepatévá. Szerencsére a kitalált indok ezúttal, ha nem is teljesen, de megfelelt a valóságnak, mert édesanyja valóban a munkája miatt tudott csak később elindulni a városból.

A rokonság többi tagja: Evey nagybátyja, annak felesége és két fiuk is időben betoppantak, majd valamivel később az édesanyjával, Diane-nel kiegészülve nekiláthattak a fenséges ünnepi lakomának. A vacsora és az azt követő beszélgetés jó hangulatban telt, külső szemlélő számára észre sem lehetett venni a szülei közt dúló néma háborút. Csupán Evey előtt volt egyértelmű, hogy édesanyja továbbra sem áll szóba a férjével, ám olyan lelkesen vetette bele magát a család egyéb tagjaival folytatott társalgásba, hogy ez másnak fel sem tűnt.

Ahogy az sem kerülte el Evey figyelmét, apja milyen bánatos és vágyakozó tekintettel lesi felesége minden mozdulatát. Nem kezdeményezett semmilyen kommunikációt, nem legyeskedett körülötte, csupán csendben, áhítattal figyelte az asszonyt, tiszteletben tartva a másik távolságtartását. Ám észrevétlenül, apró gesztusokkal biztosította az asszonyt szűnni nem akaró imádatáról: mielőtt még kérte volna, Diane elé tette a sótartót, folyamatosan töltötte újra felesége poharát a kedvenc italával, szó nélkül vette ki a kezéből a piszkos edényeket, hogy kivigye a konyhába.

Az egyetlen negatívuma az estének egyöntetűen Tommy jelenlétének hiánya volt, aki az előző évben igencsak belopta magát a teljes rokonság szívébe, és a vacsorát követő beszélgetés és italozás alatt felvetett Activityvel, na meg felejthetetlen megjegyzéseivel és produkcióival még a mindig komor ábrázatú nagyapjából is hangos nevetést tudott elővarázsolni. Mindannyian sajnálkozva fogadták, hogy a fiú csak másnap érkezik, amikor már a társaság nagy része visszautazik San Franciscóba. Legfőképp Evey két unokatestvére bánta, hogy elszalasztják a találkozást Tommyval, mert előző évben mondhatni testvéri jó cimborákká váltak, legfőképpen a hajnalig tartó tengerparti mulatozás alkalmával.

A régi, családi élményeket, mókás történeteket felvonultató közös este után Evey jókedvűen ment aludni, és már majdnem elnyomta az álom, amikor csipogott egyet a mobilja. Akkorát dobbant a szíve, hogy még a mellkasa is belesajdult, és kapkodva nyúlt a készüléke után. Alig tudta elnyomni a csalódottságát, amikor Tommy nevét látta meg az üzenet mellett. Persze azonnal elfogta a lelkifurdalás, ami barátja kedves, vidám, megnyugtató sorai után még jobban ránehezedett. A fiú néhány mondatban leírta, hogy fantasztikusan sikerült a napjuk, aztán Evey-ről és a családi ünnepről érdeklődött, végül biztosította arról, hogy másnap már számíthat a baráti támogatására a feldolgozás és felejtés rögös útvesztőjében. Néhány üzenetet váltottak még egymással, majd a búcsúzást követően Evey újra megpróbált elaludni. Nem ment könnyen, és amikor végre hosszas forgolódás után elnyomta az álom, csupa zavaros és felkavaró kép szabdalta darabokra a nyugodt pihenését.

Kora reggel fáradtan és elgyötörten ébredt, és hiába próbált visszaaludni, csak nem tudott, így összerakta magát, és lecsoszogott az alsó szintre, hogy némi koffeinnel serkentse fel kimerült testét. A konyhába érve ölelkező szüleibe botlott, akik a váratlan vendég érkezésétől úgy reppentek szét, mint a rosszban sántikáló tinédzserek. Evey csak egy pillanatig ütközött meg a látottakon, mert az előző este már észrevette, hogyan kezd felolvadni édesanyja jégfala apukája kitartó, finom udvarlásától. Most először még hibáztatni sem tudta, mert Dominic iránti rajongása átértékelte benne az önmegtartóztatáshoz való hozzáállását, és be kellett ismernie, hogy ha a férfi ugyanilyen módon próbálná kiengesztelni, ő sem tudna ellenállni.

– Bocsánat – szelte át a szobát Evey sebesen, miközben a szülei zavartan, egymás tekintetéből próbálták kiolvasni, mit is kéne mondaniuk. – Csak kávéért jöttem, már itt sem vagyok! – kezdett neki gyors mozdulatokkal a tejjel és cukorral kiegészített fekete nedű összeállításának, ami a kávéfőzőben frissen lefőzött, gőzölgő italnak hála nem tartott sokáig. – Folytassátok csak! – küldött elnéző mosolyt a megszeppent szülei felé, majd azzal a kettős érzéssel ballagott ki a nagy teraszra, hogy bár örül a szülei kibékülésének, feltehetően pontosan ott folytatják majd, ahol abbahagyták néhány héttel korábban.

A rokonság többi tagja is egymás után bukkant fel, majd az együtt elfogyasztott, bőséges reggeli után a ház ismét elcsendesedett, ahogy a család egy része elutazott. Néhány órával a távozásuk után érkezett meg Tommy, akit mind Evey szülei, mind nagyszülei kitörő örömmel fogadtak. Hogy ne kelljen Evey-nek tovább néznie a szülei egymásra találásával járó enyelgést, barátjával együtt leballagtak a partra.

– Olyan jó látni, hogy a szüleid ennyi év után is így szeretik egymást! – jegyezte meg Tommy, és mivel Evey inkább nem fűzött hozzá semmit, így folytatta: – Persze neked fura lehet, de nekem csak két szép, középkorú ember, akik imádják egymást. Szerencsés vagy! Számomra ők a példa arra, hogy egy házasság ennyi idő után is működhet. – Mivel Evey erre sem reagált, megjegyezte: – Nagyon csöndes vagy.

– Csak nem szeretném összetörni a szüleimről alkotott idilli képet. Tudod, azért az ő házasságuk sem tökéletes.

– Nem kétlem, de az, hogy mindezek ellenére is úgy búgnak, mint egy gerlepár, nekem mindennél többet mond.

– Tény, hogy nagyon tudnak rajongani egymásért – foglalta össze Evey diplomatikusan a véleményét, majd a part meleg homokján elhelyezkedve sebesen témát váltott: – Inkább arról mesélj, hogyan telt a tegnapod!

– Szuperül! Anya kicsit olyan volt, mint régen. Úgy éreztem magam, mintha visszarepültem volna az időben, és újra gyerek lennék. – Tommy arcán olyan mosoly ragyogott, ami pontosan azt a gyermeki örömöt sugározta, amiről beszélt. – És igazad volt, Dominic tényleg konyít a főzéshez, mert simán lebirkózta, kipakolta, megtöltötte, befűszerezte és sütőbe hajította azt a vadállatot. Igyekeztem segíteni neki, bár inkább hasonlíthattam egy béna, perverz masszőrre, mint hozzáértő szakácsra. Készült néhány beteg kép a döggel meg velem, de lehet, hogy sosem mutatom meg, mert elszörnyednél – nevetett fel.

– Látni akarom!

– Majd még meggondolom. Mondjuk nem sok látszik belőlem, mert Dominic annyira röhögött, hogy az összes fénykép bemozdult.

– Mutasd, pulykaszelídítő… vagyis inkább pulykamasszőr!

– Sajnos nem tehetem, mert Dominic telefonján van – mímelt csalódottságot Tommy. – De azért én is készítettem néhány képet – vette elő a mobilját, majd Evey nagy szívdobogására mutogatni kezdte az előző nap megörökített emlékeit: készült pár felvétel hármasban az édesanyjukkal, több fotó volt, amin a két testvér mosolyog a kamerába, egy-kettő Dominicról, ahogy főz, a terített asztalról, a megsütött pulykáról.

A fotók valóban vidám, bensőséges hangulatról árulkodtak, amitől Evey őszintén meghatódott. Amióta ismerte Tommyt, a fiú sosem vett részt ehhez hasonló családi ünnepen, egyetlenegyen sem, és ez megrendítette. A legtöbb ember számára ezek az összejövetelek természetes részét képezik az életnek, sőt olykor az unalomig erőltetettnek érzik őket, Tommynak viszont ez az esemény felért egy csodával.

Ám nem kevésbé érintette meg Dominic látványa. Alig bírta az érzelmek árját elnyomni magában, ahogy barátja lelkes kommentárjával egyik fotót nézte a másik után.

– Ugye, milyen jók? – nézett rá vidáman Tommy, ám a lány lebiggyesztett száját és könnytől csillogó szemét látva meglepetten kezdte méregetni: – Ennyire meghatódtál? De cuki vagy! – ölelte át a fiú, amitől Evey csak még jobban kiborult.

Úgy érezte, egyfelől becsapja a barátját, ami elviselhetetlen nyomásként nehezedett rá. Aztán lenézett a fiú telefonjára, amin épp a két testvér egymást ölelve mosolygott a lencsébe, és rájött, hogy ezt az egységet, ezt a testvéri köteléket, akármilyen nehéz, meg kell óvnia még magától is. És nem csupán Tommy, de Dominic miatt is, mert bármennyire is haragudott a férfira, ő ugyanúgy megérdemelte a családi kapcsolat szerető közegét, mint az öccse.

– Nagyon jó hangulatú képek, Tommy! Örülök, hogy ilyen jól sikerült a hálaadásotok! – mondta Evey a tőle telhető leghiggadtabban.

– Hát még én! Sokkal jobban sikerült, mint vártam – majd némi tanakodás után Tommy hozzátette: – Az is eszembe jutott, hogy valamikor téged is bemutathatnálak anyunak. Örülnék, ha megismernéd… azt hiszem.

– Én is örömmel megismerném – felelte Evey, majd barátja bizonytalan arcát látva kibuggyant belőle a kérdés: – Attól tartasz, hogy ő hogyan fog viselkedni, vagy attól, én miként fogok rá reagálni?

– Mindkettőtől. A te idilli családodhoz képest az én anyám meglehetősen más világ. Sokszor mond őrültségeket, meg logikátlan, irreális baromságokat, meglehetősen furán viselkedik, a napi rutinja tele van nem szokványos dolgokkal. Tudod, annak, aki nem szokta meg a bolondériáit, bizarr élményt nyújthat. Néha még számomra is az.

– Meséltél róla eleget, hogy tudjam, nem hétköznapi nő, de ez engem nem zavar.

– Mert még nem ismered. Idegőrlő tud lenni. Például kényszeresen ellenőrzi a bejárati ajtó zárját, na meg a ház összes nyílászáróját, a poharat mindig kétszer rakja le, aztán precízen eligazgatja, és ezt olyan komolyan veszi, hogy a mi poharunkat is mindig újra felemeli, miután leraktuk, majd gondosan elhelyezi, mintha milliméter vonalzó lenne a szemébe szerelve. És ez csak néhány az ezerből. Emellett tele van fóbiákkal: nem mer hozzáérni idegen emberekhez, néha még a mi üdvözlő ölelésünk után is hosszasan eltűnik mosakodni, és vannak „piszkos” dolgok, ételek és tárgyak egyaránt, amelyekhez vagy nem nyúl hozzá, vagy szintén percekig tartó tisztálkodásba kezd a megérintésük után. A házat csak nagy ritkán, komoly előkészületek és tervezés után hagyja el, a csodálatos, gondozott kertjében nemhogy egy percet sem töltött még, de szerintem még csak nem is látta, mert a szomszédok kíváncsi tekintetétől félve – mellesleg jegyzem meg, hogy senki sem lát be –, illetve a betörőktől tartva állandóan lehúzva tartja az arra nyíló összes ablak és ajtó redőnyét. Alapvetően rengeteg dologtól retteg. És minderre jön a mániás depressziója, aminek a mániás szakaszában feltűnően jókedvű, mondhatni abnormálisan derűs a hangulata, ilyenkor pörög, mint a búgócsiga, csacsog, rettentően csapong, világmegváltó, de persze megvalósíthatatlan terveket szövöget, majd beüt a depressziós szakasz, amikor apátiába esik és maga a tömény lemondás, életutálat és pesszimizmus. Na, elvettem a kedved a személyes találkozástól? – nézett a fiú Evey-re egy grimasz kíséretében.

– Nem, nem sikerült – felelte Evey, majd Tommy arcát látva hangosan elnevette magát: – Abban reménykedtél, hogy visszavonulót fújok?

– Kicsit igen. Ne érts félre, egyfelől nagyon szeretném, hogy megismerd, azért is ötlött fel bennem, hogy elviszlek hozzá, másfelől viszont tartok attól, hogy halálra rémülsz tőle, és azt fogod gondolni: „Ha ilyen az anyja, biztos a fia sem normális.”

– Ugyan már, Tommy: tudom, hogy nem vagy normális – nevetett fel Evey. – De én sem. És így szeretlek.

Tommy végre felengedett, és elérzékenyülten egy mosolyt küldött a lány felé.

– Ezt vehetem vallomásnak? – vigyorgott Tommy.

– Az volt, szóval veheted – helyeselt Evey derűsen. – Te vagy az én imádott jó barátom, szerelmibánat-szakértőm, hangulat- és programfelelősöm, és nem utolsósorban védelmezőm – szorította össze gügyögve két ujjával a fiú arcát, ahogy az idős nénik szokták a kisgyerekekkel.

– Lüke vagy! – húzta el Tommy a fejét nevetve.

– Hát nem erről beszéltem az előbb?!

– Kösz! – szólalt meg immár vidáman a fiú. – Most, hogy kiderült, egyikünk sem normális, nem rettegek annyira attól, hogy bemutassam anyámat.

– Anyukád az anyukád, te pedig te vagy…

– Ez aztán a bölcs megállapítás – szúrta közbe Tommy vigyorogva.

– Ugye? Tudok én bölcs lenni, ha akarok! – kuncogott Evey. – De a lényeg, hogy az elbeszéléseidből már sok mindennel tisztában vagyok anyukád állapotát illetően, és eddig sem méregettelek sandán a tünetegyütteseit keresgélve rajtad.

– Ez megnyugtat. Csak bennem mindig is volt egy óriási félelem, hogy örökölhetem tőle a kórképet. Az orvosok szerint a kényszerbetegségek kialakulásában jelentős szerepe van a genetikának, gyakran rokonoknál is jellemzőek, ezért fiatalkorom óta rettegve figyelem magam, nehogy felbukkanjon nálam is valami hasonló mánia. Szerinted vannak kényszeres berögződéseim?

– Semmi ilyesmit nem vettem észre.

– Akkor jó! – fújta ki megkönnyebbülten a levegőt Tommy. – Én sem, de azért jó ezt más szájából is hallani.

– Anyukád szüleinél is előfordult kényszerbetegség?

– Fogalmam sincs, sosem ismertem őket. Amennyire hallottam, a nagyszüleim elég gázos alakok voltak, anyut kiskorában elvették tőlük, állami gondozásba került, majd nevelőszülőknél helyezték el. Több családnál is lakott, de sehol nem talált igazi otthonra, míg végül megismerte apámat, tizennyolc évesen hozzáment, és nem sokkal később megszületett Dominic. Szegénykém azt hitte, végre megtalálta a biztonságot, amire vágyott, de ismét csalódnia kellett. Valószínűleg azért is fogadom el a bolondságait, mert tudom, mennyi mindenen ment keresztül.

– Ez szörnyen hangzik. Ezek után nem csoda, miért küzd anyukád ennyi pszichés problémával. És ki tudja, miken ment keresztül a szülei házában, ami miatt elkerült onnan – merengett el Evey, és inkább bele sem akart gondolni abba, milyen borzalmakat élhetett át Tommy anyja kiskorában.

– Arról sosem mesélt, de szerintem a tudata el is zárta az akkori emlékeit, mert túlságosan traumatikus élmények, épp ezért mi sem firtatjuk.

– Érthető. Szegény anyukád! Nem lehetett könnyű élete.

Tommy csak igenlően hümmögött, majd néhány másodpercnyi hallgatás után kérdéssel fordult a lányhoz.

– És nektek hogy telt az ünnep?

Evey azonnal vette a jelzést, hogy ideje más témára evezni.

– Jó volt, mint mindig. El sem tudod képzelni, mennyire hiányolt téged a család! Konkrétan számonkértek, miért nem hoztalak magammal idén is.

– Hát mit csináljak, ha ilyen imádni való vagyok? – vigyorgott kisfiús zavarral Tommy. Én is nagyon csípem őket! Sajnálom, hogy az unokatesóiddal nem találkoztam, de majd a legközelebbi családlátogatásnál megbeszélünk valamit. Remélem, neked is hiányoztam, és nem csináltál semmi meggondolatlanságot, amíg nem vigyáztam rád! – bökte meg finoman Evey orrát.

– Jelentem, rendesen viselkedtem – felelte Evey, de kicsit összezavarta, hogy Tommy barna tekintetében ismét Dominicot látta viszont. – Ez a hely jó hatással van rám, és most, hogy te is itt vagy, a gyógyulás garantált.

– Ez a beszéd! – kócolta össze Tommy Evey feje búbján a haját.

Egy ideig még üldögéltek és beszélgettek a parton, majd gondosan figyelve az időre, visszaindultak a pontosan ütemezett vacsorára. Tommy jelenléte jó hatással volt a megfogyatkozott családi körre, mindenki felszabadultan élvezte a fiú történeteit. Az evés utáni romeltakarítást Evey és édesanyja vállalta magára, amíg Tommy a két férfit és a nagymamáját szórakoztatta. Mire a két nő csatlakozott hozzájuk, a fiú már az előző nap készült fényképeket mutogatta a családnak, kiegészítve a fotók háttértörténetével, illetve a meg nem örökített, mókás pillanatok beszámolójával. Evey jobbnak látta, ha saját érdekében megkíméli magát a fényképek újabb felkavaró élményétől, így csupán távolabbról hallgatta Tommyt, figyelte a családja érdeklődő és derűs arckifejezését, és csak egy halk csuklással adott hangot nagymamája azon megjegyzésének, milyen jóvágású férfi Tommy bátyja.

Tommy közbenjárásával vidám estét töltöttek együtt, és ezúttal még Evey-ből is előcsalogatott néhány őszinte, jóízű kacagást. Éjfél körül mindenki visszavonult a szobájába, és Evey már az ágyban forgolódott, hogy megtalálja a legmegfelelőbb pozíciót az alváshoz, amikor kopogtatást hallott a balkon felől. Tommy állt az ajtóban, pizsamában.

– Hát te? Hogy pottyantál ide? – nyitotta ki az ajtót Evey.

– Hannah nagyi ide szállásolt melléd, és ha már így alakult, gondoltam, kiűzöm az én bánatos barátnőmből a búskomorságot. Egész nap olyan elkámpicsorodott arcot vágsz, hogy rossz nézni.

Evey érzett némi célzatosságot nagymamája szervezésében, aki a vendégszoba helyett az egyik unokatestvére lakrészébe irányította barátját, ami éppen az övé mellett helyezkedett el, de nem tulajdonított neki nagy jelentőséget. És végső soron remek ötletnek találta, hogy órákig tartó hánykolódás helyett Tommyval töltse a késő esti órákat.

A hűvös levegő elől takaróba burkolózva, kényelmesen elhelyezkedtek a kinti székeken, Tommy sikeresen dobta fel a lány kedvét. Barátja bohózatba illő filmes beszámolójának köszönhetően úgy nevetett, hogy még a könnye is kicsordult. Igaz, hogy egy véres horrorfilmet adaptált saját stílusban, de talán éppen ez adta produkciója humoros varázsát. A sok nevetéstől és a fáradtságtól kellemesen ellazulva nem is volt gondja az elalvással, pillanatok alatt elnyomta az álom.

A következő másfél nap békés gondtalanságban telt. Tommy láthatóan komolyan vette Evey szívfájdalmát, és folyamatosan gondoskodott arról, hogy a lánynak ne legyen sok ideje a veszteségén és a csalódottságán merengeni. Vasárnap, reggeli után vidáman vettek búcsút Tommytól, majd Evey szülei is szedelődzködni kezdtek.

Evey ki akarta élvezni a nagyszülei házának nyugalmát, a Dominic-mentes légkört, így ő csak délutánra tervezte a hazamenetelt, és jókedvűen kezdett neki nagymamájával elrámolni a reggeli maradványait.

– Hogy ez a Tommy milyen tündéri fiú! – lelkendezett nagymamája mosogatás közben.

– Igen, az – helyeselt Evey, és igyekezett nem foglalkozni a nagyija szavai mögött érzett mögöttes tartalommal, majd átvette a tiszta tányért, hogy eltörölgesse.

– Nem gondoltál még arra, bogaram, hogy szorosabbra fűzd vele a kapcsolatodat? Le sem tagadhatjátok, mennyire egy hullámhosszon vagytok!

– Tommy a barátom, nagyi, sőt, olyan, mintha a testvérem lenne.

– Pedig csoda szép pár lennétek! – erősködött az asszony. – És minden megvan köztetek egy tökéletes kapcsolathoz.

– Kivéve a vonzalmat – érvelt Evey.

– Szerintem azzal sincs baj. Tommy szerintem igenis vonzódik hozzád.

– Dehogyis! Mi csak barátok vagyunk, és azok is maradunk – kötötte az ebet a karóhoz Evey, és kezdte idegesíteni nagymamája felvetése.

– Pedig Tommy talán képes lenne begyógyítani a sebeidet, ahogy velem tette a nagyapád. Szinte kivirágoztál a jelenlétében.

– Mert jól érzem vele magam, de sosem tudnék pasiként nézni rá.

– De miért nem? Olyan jóképű, jó kiállású fiú! Meg tud nevettetni, ismer téged, intelligens, vannak céljai, ambíciói, családcentrikus, igazi főnyeremény!

– Igen, nagyi, az lesz valaki másnak, mert nekem csak a barátom – hangsúlyozta az utolsó szavait Evey, és egyre ingerültebbé vált.

– Miért veted el ilyen kategorikusan ezt a lehetőséget, bogaram? – értetlenkedett tovább az asszony, amitől Evey végképp a plafonon kötött ki.

– Mert a bátyját szeretem! – fakadt ki Evey mérgesen.

Dühös szavait néma, meglepett csend követte. Evey lerakta a kezében lévő edényt, és nagy, elnéző sóhajjal Hannah-hoz fordult és megölelte.

– Ne haragudj, nagyi, nem akartam kiabálni.

– Semmi baj, bogaram, én erőszakoskodtam – mondta az asszony megértően, majd néhány másodpercnyi hallgatás után ismét megszólalt: – Tommy tudja, hogyan érzel a bátyja iránt?

– Még csak az kéne! Nem csupán engem gyűlölne meg, de a bátyját is, akivel tíz év után végre rendeződni látszik a kapcsolata.

– Szóval nem is sejti.

– Nem.

– Viszonyod is volt Tommy bátyjával, vagy csupán hozzám hasonló módon, plátói érzések fűznek hozzá?

– Hát a plátói jelző igencsak távol áll attól, ami köztünk történt – vágott grimaszt Evey.

– És erről Tommy mit sem tud? – kerekedett ki az asszony szeme.

– Nem mertük elmondani neki. Vagy milliószor elhatároztam, hogy beavatom, de féltem, hogy ezzel végérvényesen összetöröm a testvérek kapcsolatát. Hosszú idő után akkor kezdtek újra közeledni egymáshoz, amikor megismertem Dominicot, és benne volt a pakliban, hogy ha kitudódik, mi van kettőnk között, az végleg megtöri a békét. Dominictól is próbáltam tartani a távolságot, de képtelen voltam neki ellenállni. Tudom, nem mentség, de ilyen erős érzésekkel még sosem találkoztam, az a fajta eufória és boldogság, amit vele átéltem, minden észérvet, logikus gondolatot elsöpört. Ostobán hangozhat, de azt éreztem, vele élek igazán, vele vagyok önmagam. Aztán Dominic igen érzéketlenül véget vetett a kapcsolatunknak, és most olyan, mintha mindent elveszítettem volna, beleértve önmagamat is.

– Ó, drága bogaram! – simogatta meg együttérzően az asszony Evey arcát, majd némi tanakodás után ismét megszólalt: – A fájdalmadat nagyon átérzem, ám ne feledd, hogy sosem másoktól leszünk valakik. Az, hogy magadra találtál mellette, csodálatos, és hálásnak kell érte lenned, mert ezek szerint ki tudta belőled hozni egy olyan oldalad, amit eddig rejtegettél. Ám ahhoz, hogy igaz párja tudj lenni valakinek, először magadat kell megtalálnod. Csak akkor tudunk teljes értékű társsá válni, ha mi magunk is kerek egységet alkotunk. Nem arról beszélek, hogy tökéletesnek kell lenned, csupán magaddal kell többé-kevésbé tisztába jönnöd. Két féllábú ember összekapaszkodva is csak két féllábú ember, sosem olvadnak össze egy kétlábú emberré.

– Remek példa, nagyi! – mosolyodott el Evey szomorkásan. – De igazad van, én is valami hasonlóra jutottam, csak nem tudom, hogyan csináljam. Ő volt a generátor, nélküle pedig fogalmam sincs, honnan szerezzek energiát a változáshoz.

– Természetesen magadból és a környezetedből! Hidd el, minden energiaforrást megtalálsz, amire csak szükséged van – bizonygatta Hannah megnyugtató szelídséggel. – És Tommy miatt se rágd magad, mert ha úgy ítélted meg, hogy az ő érdeke titokban tartani, akkor maradjon is így. Majd elmondod, ha elérkezettnek látod rá az időt.

– Mégsem vagyok képes megbirkózni a lelkiismeretemmel. Néha úgy érzem, hatalmas bűnt követtem el, amiért engedtem a vágyaimnak, máskor pedig arra jutok, bármi is lett a vége, mindent megért az a néhány hét, amit Dominickal töltöttem.

– Valóban kényes szituáció, főleg, ha nem voltak túl jóban, de nem látom be, miért lenne bűn beleszeretni egy barátunk testvérébe. Ha tudnád, a mi időnkben mennyire vártuk, hogy megismerjük egy-egy jó barátunk bátyját vagy öccsét, abban reménykedve, hogy majd bennük találjuk meg a nagy szerelmet! Szerintem emiatt nem kell ostoroznod magad.

– Drága vagy, nagyikám! – ölelte át Evey szeretettel asszonyt, és mérhetetlenül megkönnyebbült, amiért imádott nagymamája nem ítéli el a döntéséért.

Néhány másodpercig szorongatták egymást, majd Hannah nagyi az unokáját ölelve beleduruzsolt a fülébe.

– Azért Tommyt még nem kell leírni, Evey bogaram, szerintem akkor is illenétek egymáshoz…

– Nagyi!