Luis Elizondo: Imminent: Inside the Pentagon’s Hunt for UFOs

Text copyright © 2024 by Luis Elizondo

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Luis Elizondo: Imminent: Inside the Pentagon’s Hunt for UFOs

First published in the United States in 2024 by William Morrow

An imprint of HarperCollins Publishers

Fordította: Beke Cz. Zsolt

ISBN: 978 963 598 510 4 (epub)

Lumen Kiadó

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Brian Moore

Borítófotó: Amerikai Védelmi Minisztérium

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Krausz Veronika

Szakmai lektor: Farkas István

Korrektor: Nagy Márton, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ismeretterjesztő irodalom, történelem

A könyvben kifejtett nézetek a szerző véleményét tükrözik, és nem feltétlenül az Egyesült Államok Védelmi Minisztériuma vagy az amerikai kormány hivatalos álláspontját. Az a tény, hogy a védelmi minisztérium engedélyezte a jelen publikáció nyilvánosságra hozatalát, nem jelenti azt, hogy a védelmi minisztérium jóváhagyta annak tartalmát, vagy az esetleges szakmai tévedésekért felelősséget vállalt.

Ezt a könyvet két, számomra nagyon fontos csoportnak ajánlom. Legelőször is szerető feleségemnek, Jennifernek, és a lányaimnak, Taylornak és Alexandriának. Igazán áldottnak érzem magam a hatalmas támogatásért és szeretetért, amit tőletek kapok. Nem számít, mi történik velem, mindent megadtatok nekem, amit csak kérhettem, és még annál is többet.

Továbbá azoknak ajánlom, akik a háttérben maradnak. Akár találkoztál már UAP-jelenséggel, akár tudatában vagy olyan tényeknek, amit a nagyközönségnek is meg kellene ismernie – ne feledd, hogy kiállhatsz a nyilvánosság elé. Ha egy kormány hazudik az embereknek, az a demokrácia egészére veszélyt jelent. Tarts ki, nem vagy egyedül.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. Nehéz döntés

2. Colares

3. A habozó harcos

4. Egyik titok a másik után

5. Írás a falon

6. Gömbök

7. A Tic Tac

8. Angyalok vagy démonok

9. Ugrás a semmibe

10. Titkok az agyakban

11. Biológiai maradványok

12. Megfigyelhető jellemzők

13. Hol vannak a bizonyítékok?

14. Áttörések nyomában

15. USS Roosevelt

16. Az ahapillanat

17. Hogyan tovább?

18. A 400 kilós gorilla

19. Tehetnek egy szívességet…

20. A háromfejű Kerberosz

21. A kapukon túl

22. All The Small Things

23. A haditerv

24. A nyilvánosság új szintje

25. Új horizontok

Köszönetnyilvánítás

Függelék

Rövidítések

A szerzőről

Jegyzetek

Előszó

2024. május 16.

A történészek között ádáz vita zajlik az úgynevezett nagyember-elmélettel kapcsolatban. Az elmélet szerint a történelem jelentős része megmagyarázható olyan bátor és egyedülálló személyek színre lépésével, akik megkérdőjelezték a status quót, majd a megjelenésükkel járó visszafordíthatatlan változások pedig végérvényesen új irányba terelték a történelmet. Az olvasók belátására bízom, hogy Lue Elizondót is ezen emberek közé sorolják-e. Annyit azonban biztosan elmondhatok: Lue tagadhatatlanul központi szerepet játszott, hogy az emberek miként tekintenek az azonosítatlan anomáliás jelenségekre (unidentified anomalous phenomena, UAP). Sőt az UAP-pal kapcsolatos, nyilvánosságra kerülő információk hatására az emberiségnek talán át kell gondolnia, hogyan tekint önmagára és a világűrben betöltött helyére. Ez a hihetetlen, igaz történet többek között ugyanis azt mutatja be, hogy az UAP-ok miként váltak megkérdőjelezhető minőségű pletykalapok szenzációiból tényleges és fontos nemzetbiztonsági kérdéssé.

Ahhoz, hogy teljes mértékben átláthassuk, Lue és a kollégái mennyit tettek az UAP-jelenség feltárásához, elsőként azt kell megértenünk, hogy milyen körülmények között kezdte el Lue a munkáját. Lue-val először 2017-ben találkoztam egy titkos megbeszélésen a Pentagonban. Az UAP kérdését ekkor még mindenki – a fősodorbeli sajtó, a tudományos közösség és az amerikai kormány is – folyamatos megvetéssel és tartózkodással kezelte. Ez persze nem volt újdonság: az UAP-okról szóló párbeszédet már az 1940-es évek óta ellentmondások, a haladás hiánya és a szüntelen vádaskodások jellemezték. Az sem segített, hogy számtalan sarlatán és csaló próbált meg minél több pénzt és hírnevet kifacsarni a témából. 1970-ben ugyan a légierő felhagyott az UAP-jelentések vizsgálatával és hiteltelenítésével foglalkozó kommunikációs kezdeményezésével, a Kék könyv-projekttel (Project Blue Book), de 2017 végéig, amikor is Lue benyújtotta a lemondását a védelmi minisztériumnál, nem történt semmilyen jelentős változás abban, ahogy az amerikai kormány nyilatkozott az UAP-ok témájában, illetve ahogy a közvélemény viszonyult a kérdéshez.

Természetesen az UAP-tevékenységekről alkalomadtán jelentek meg szenzációs sajtóközlemények, voltak eredménytelen próbálkozások, hogy felkeltsék a kongresszus érdeklődését, sőt: az UAP-kutatásra még egy jelentős, bár nem sokáig hozzáférhető összeget is elkülönítettek; mindazonáltal 1970 és 2017 között nem történt komolyabb előrelépés. Sőt: 2017-ben még mindig olyan komoly előítéletek övezték a témát, hogy a kereskedelmi és a katonai terület szereplői nem szívesen jelentették észleléseiket, mert attól tartottak, hogy ezzel ártanak karrierjüknek és a hírnevüknek. A civil szemtanúk sem igazán beszéltek a családtagjaikkal és a barátaikkal az élményeikről, pláne nem nyújtottak be hivatalos jelentést az UAP-észlelésről. A védelmi minisztériumban voltak olyanok, akiket érdekelt a téma, de ezt csak néhány megbízható barátjukkal osztották meg. 2017 előtt a minisztérium emberei általában csak titokban, zárt ajtók mögött beszélgettek erről.

Ez az ellenséges hangvétel az amerikai kormány hozzáállásának eredménye volt, amit nagymértékben alakított a CIA Robertson Panel névre hallgató, 1953-ban felállított bizottsága. A bizottság attól tartott, hogy az amerikai légvédelem kommunikációját teljesen ellepik az UAP-okról szóló jelentések, így a CIA azt tanácsolta, hogy a légierő a Walt Disney Company és a tömegmédia segítségével „leplezze le” az UAP-okat. A Colorádiói Egyetem légierő által finanszírozott tanulmánya még ennél is messzebbre ment, és kijelentette, hogy a témának nincs semmilyen tudományos haszna. Sőt az Edward Condon nevével fémjelzett dokumentum azt tanácsolta, hogy a felsőoktatási intézmények diákjai ne kaphassanak elismerést az UAP-kutatással kapcsolatos munkáért. A légierő számára dr. Condon jelentése kapóra jött, ürügyként használta arra, hogy lezárja a régóta vitatott UFO-kutatását, a Kék könyv-projektet. Idővel a légierő egyre nyíltabban vetette meg és nézte le az UAP-témát. Hiába született 1970-ig ezernyi hiteles és magyarázat nélküli UAP-jelentés, a légierő képmutató állásfoglalása szerint ezek mögött a következők állnak: „enyhe fokú hisztéria; olyan személyek, akik a bejelentéseikkel meg akarják téveszteni az embereket vagy csak hírverést akarnak maguk körül; pszichopatologikus személyek; természetes tárgyak helytelen azonosítása”. Azaz az Amerikai Egyesült Államok légiereje (USAP) szerint az UAP-okat jelentő személyek őrültek, szélhámosok vagy bolondok voltak.

Az ezt követő évtizedekben, a számtalan amerikai veterán tanúvallomása ellenére a légierő határozottan kitartott amellett, hogy „az amerikai légierő által jelentett, vizsgált és kiértékelt UFO-k nem jelentenek nemzetbiztonsági kockázatot” – mindezt úgy, hogy az UAP-kutatók által nyilvánosságra hozott dokumentumok megerősítik, hogy az UAP-ok az Egyesült Államok nukleárisfegyver-bázisainak szigorúan korlátozott légterébe is beléptek. A légierő azonban nemcsak tagadta a fenyegetést, hanem azt állította, hogy nincs jele „jelen ismereteinken túlmutató” technológiának. 1970-ben ez volt az amerikai kormány hivatalos álláspontja, és majdnem fél évszázaddal később, amikor 2017-ben megismertem Lue-t, még mindig ezt képviselték. Tehát egy olyan intézményi gondolkodásmóddal álltunk szemben, amely szerint az UAP-kérdés a kopogó szellemekhez és az asztrológiához hasonlóan nem más, mint irracionális hiedelem.

2017-ben, a találkozásunk idején, nem fizetett tanácsadóként dolgoztam az Amerikai Egyesült Államok Haditengerészetének (US Navy) hírszerző szolgálatánál, abban bíztam, hogy azután is segítséget tudok nyújtani, hogy már nem teljes állásban foglalkoztam a Pentagon és a kongresszus nemzetbiztonsági ügyeivel. Jim Semivan, egy közös barátunk a CIA-nál, hívta fel a figyelmem Lue-ra. Miután átverekedtem magam az érthetetlen és nem éppen hatékony biztonsági folyamatokon, amelyektől minden egyes, az amerikai hírszerzésnek dolgozó kolléga megzavarodik, sikerült egy találkozót összehozni Lue Pentagonban található irodájában.

Elképesztő volt ez a találkozás. Lue izmos, fáradhatalan, energetikus, karizmatikus és érzelemmel teli figura. A karján merész színekkel festett tetoválásaival úgy nézett ki, mint egy pankrátor, és nem úgy, mint egy bürokrata. Hasonló elszántsággal és szenvedéllyel inkább a harci alakulat tagjai között találkozik az ember, és nem az államháztartásban. A nyakában lógó láncon több biztonsági jelvény és belépőkártya lógott, mindegyik egyfajta amulett, ami hozzáférést biztosít a nemzetbiztonság birodalmához. Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy remekül ért a szóbeli kommunikációhoz.

Mindaz, amit a találkozónk során megtanultam, megdöbbentett és felháborított. Megdöbbentett, mert Lue megcáfolhatatlan bizonyítékokkal szolgált, hogy furcsa, azonosítatlan légi járművek rendszeresen megsértik az érzékeny amerikai katonai légteret. Ezeken az idegen, hangtalan repülőkön semmilyen jól látható jelzést vagy hajtóművet nem lehetett látni. Mindketten tudtuk, hogy nem kísérleti amerikai repülőkről van szó, hiszen egyfelől kapcsolatban álltunk a flottával, másfelől mi is messzire elérő kapcsolatokkal és hozzáféréssel rendelkeztünk a speciális hozzáférésű programok titkosított világában. Ennek értelmében három magyarázat volt lehetséges: (1) az Egyesült Államok egyik lehetséges ellensége, nagy valószínűséggel Oroszország vagy Kína, olyan technológiai áttörést ért el, ami az erőegyensúlyt Amerikával és a szabad világgal szemben állók felé mozdítja; vagy (2) egy idegen civilizáció keresett fel minket, akiket kifejezetten érdekelnek az Egyesült Államok katonai képességei; esetleg (3) az UAP-ok valószínűleg földi és nem földi járművek rejtélyes elegyét alkotják.

Ismerve az orosz és kínai képességeket, valamint a légtérsértések helyszínét és természetét, egyes esetekben az idegenhipotézis tűnik a legkézenfekvőbb magyarázatnak. Ez különösen igaz volt a Nimitz flottacsoport által tapasztalt találkozásokra 2004 novemberében. A hatalmas repülőgép-anyahajót, a USS Nimitzet a USS Princeton, egy Aegis osztályú rakétacirkáló kísérte, amikor nagy számú, manőverező tárgyat észleltek, amelyek mintha az alacsony Föld körüli pályáról szálltak volna alá. Extrém magasságból, függőlegesen, egyik pillanatról a másikra zuhanni kezdtek, aztán úgy 6000 méteres magasságban egy pillanatig csak lebegtek, majd sokszor megdöbbentő sebességre gyorsítottak. Többnapnyi megfigyelés után az Amerikai Haditengerészet Nimitzről felszálló két F/A–18-asa tökéletes látási viszonyok mellett közvetlen közelről befogta az egyik ilyen furcsa járművet. Dave Fravor, a haditengerészet századparancsnoka az F/A–18-asa pilótaüléséből vehette szemügyre a 15 méter hosszú, szárny nélküli, fehér repülő járművet, ami olyan szokatlan volt mind a repüléstechnikát, mind a megjelenését tekintve, és annyival többre volt képes, mint bármelyik ismert repülő, hogy a tapasztalt tiszt és pilótái számára is egyértelmű volt: nem e világi eszközt láttak. A nap végéig hat pilóta látta ezt a lenyűgöző, zajtalan, tojásdad alakú járművet, több radar több helyszínen is nyomon követte, a fejlett katonai infravörös célzórendszer még felvételt is készített róla. A találkozások során az objektum olyan manővereket végzett, amilyenekre ismereteink szerint repülőgép nem képes, korábban nem látott sebességre gyorsult, és olyan erőhatásoknak állt ellen, amelyek bármilyen, ember által épített repülőgépet vagy rakétát teljes mértékben elpusztítottak volna. A mai napig senki sem tudott megnyugtató és hihető magyarázatot adni ezekre a megdöbbentő eseményekre.

Lue nemcsak erről az esetről tájékoztatott, illetve ismertette a hivatalos jelentést, hanem később lehetővé tette, hogy részt vegyek Fravor parancsnok, Alex Dietrich hadnagy és a haditengerészet más olyan tisztjeinek hivatalos jelentéstételén, akik személyesen vagy a katonai felderítőrendszerekkel UAP-ot láttak. Ugyan kezdetben még kételkedtem a téma legitimitásában, ez a bizonytalanságom hamar eloszlott. Egy dolog olvasni egy UAP-incidensről, de más az, amikor első kézből, az amerikai hadsereg egyik tisztjétől hall egy ilyen történetet, aki kiképzése, integritása és megbízhatósága miatt tökéletes szemtanúnak tekinthető. Nem volt semmi okuk, hogy jelentsék ezeket az incidenseket. Sőt inkább az lett volna a logikusabb számukra, hogy nem szólnak arról, mit láttak, mert azzal kockára tehetik akár az előléptetésüket is. Ennek fényében, valamint ismerve remek képességeiket és hazafias elkötelezettségüket, hatalmas felelőtlenség lett volna figyelmen kívül hagyni a beszámolóikat.

Ahogy Lue mesélt ezekről a katonai incidensekről, és megmutatta a fegyverek kamerái által készített, autentikus felvételeket, néha úgy éreztem, mintha testen kívüli élményben lenne részem. Magánemberként részletesen tanulmányoztam az UAP-ok témáját, mégis szürreálisnak hatott, hogy minderről meggyőző bizonyítékot mutattak egy titkos Pentagon-megbeszélésen. Időnként olyan érzésem volt, mintha egy hollywoodi sci-fi filmben szerepelnék. Régóta érdekelt az UAP-téma, de korábban mindig is absztrakt fogalomként gondoltam rá. Most azonban hirtelen kézzelfoghatóvá és mélységesen aggasztóvá vált a kérdés. Időnként nehezemre esett összpontosítani, amikor Lue az évek során az UAP-okról összegyűjtött adatokat ismertette. Az agyam folyamatosan dolgozott, próbálta újratervezni és helyrehozni a valóság hirtelen módosított térképét. Lehet, hogy egy másik naprendszerből származó, intelligens faj talált ránk? Ha így van, ezek az idegenek miért érdeklődnek ilyen kitartóan és mélységesen az Egyesült Államok katonai képessége iránt? Talán csak a legfejlettebb technológiáink érdeklik őket? Arra kíváncsiak, mekkora fenyegetést jelentünk, miközben ők a Föld légkörében repkednek? Vagy valami sokkal baljósabbra kell számítanunk? Vajon azért gyűjtenek információt az Egyesült Államok katonai erejéről, hogy valami aljas tervet készítsenek elő? Mit tehetnünk, hogy meghatározzuk ezen járművek képességeit, valamint a kezelőik szándékát? Hogyan juthatnánk át a bürokratikus csatamezőn, hogy ez az információ a törvényhozás és a végrehajtás rangidős tagjaihoz is elérjen?

Minél többet gondolkoztam a Lue által bemutatott információkról, annál inkább felváltotta az elképedés és a csodálat helyét a felháborodás és a harag, hiszen életem jelentős részében hírszerzési felügyeleti szerveknél dolgoztam. A tények azonban egyértelművé tették, hogy a hírszerző közösség ismét képtelen volt levonni a tanulságokat, holott korábban már több tragikus katasztrófából is tanulnia kellett volna. Számomra ez a hírszerzési integritás teljes katasztrófája volt, miközben világosan rámutatott, hogy Amerika veszélyben van, mert egy vagy több ismeretlen szereplő új képességeket állít hadrendbe. Lue-n és néhány kollégáján kívül ez mégsem érdekelt senkit.

Az olvasó talán tisztában van azzal, hogy orosz bombázók néhanapján átrepülnek a Bering-szoroson Alaszka partjai felé, az amerikai légierő egy gépe pedig készenlétben áll, hogy a nemzetközi légtérben visszatarthassa. Amint a kalandvágyó orosz repülőgépeket észlelik, a hírszerzői jelentéstevő mechanizmusok azonnal akcióba lépnek, az amerikai katonai és civil vezetést pedig a megfelelő módon értesítik. A légtérbe belépő orosz bombázókról gyakran a sajtó is beszámol. Ezzel szemben Amerika keleti partjánál a korlátozott amerikai légteret többször, hétről hétre, hónapról hónapra megsértették, mégsem készült erről hivatalos hírszerzési jelentés vagy sajtóanyag. Még nagyobb elképedésre adott okot, hogy az Észak-amerikai Légvédelmi Parancsnokságot (North American Aerospace Defense Command, NORAD) nem is értesítették ezekről a behatolásokról. Akár Oroszországról, akár Kínáról, vagy valami másról is van szó, ez teljességgel elfogadhatatlan.

Hamar kiderült, hogy a hatalmas amerikai hírszerzési apparátus nem képes hatékonyan működni az UAP-ok esetében. Erről akaratlanul is eszembe jutott a császár új ruhájáról szóló mese. Most azonban nem valami előkelőség van oda egy nem létező ruháért, hanem a védelmi és hírszerző szakemberek játsszák el, hogy nem vesznek észre olyan fejlett légi járműveket, amelyek szemmel láthatólag léteznek. Sőt: az efféle járművekkel való találkozók olyan közhelyessé váltak, hogy egy légibázis egyenesen figyelmeztette a pilótákat a levegőben való összeütközés kockázatára – mindezt egy olyan terület felett, ahol elvileg nem is kellene nem amerikai fennhatóságú repülőnek járnia.

Hírszerzésnél dolgozó szakemberként nyilván tisztában voltam azzal, hogy a múlt hírszerzési hibái mennyi tragikus veszteséget okoztak. 1941. december 7-én egy Hawaiin szolgáló, fiatal hadnagy észlelte a radarján a közeledő japán harci gépeket, de nem riasztotta a feletteseit, mert naivan azt hitte, hogy a radar által észlelt gépek valójában gyakorlatról visszatérő amerikai repülők voltak. Ahogy azt már tudjuk, katasztrófa lett a vége.

2001. szeptember 11-én több ezer amerikai vesztette életét, amit talán meg lehetett volna akadályozni, ha a CIA és az FBI hajlandó lett volna megosztani az információikat egymással. Éppen a Pentagonban tartózkodtam, amikor az American Airlines 77-es járata az épületbe csapódott, szóval ez a hiba örökre az emlékezetembe égett. 2001. szeptember 11-én nemcsak több ezer ember vesztette életét, hanem – mivel ezt a tragédiát használták fel a teljes mértékben szükségtelen iraki megszállás megindoklására – több ezer amerikai katona és több tízezer vagy inkább százezer ártatlan civil halálát okozta. Ezt könnyedén el lehetett volna kerülni, ha az amerikai hírszerzési közösség arra a helyes következtetésre jut, hogy Szaddám Huszein nem rendelkezik működőképes tömegpusztító fegyver létrehozására alkalmas programmal.

Ezen sajnálatos és költséges hibákat tetézi, hogy a hírszerző közösség nem tudta figyelmeztetni a törvényhozókat, hogy nincs az az észszerű mértékű amerikai katonai erő, ami sikerrel hozhat békét Afganisztánban, pláne nem lehet átformálni egy olyan országgá, amely a hagyományos amerikai értékeket és hitvilágot helyezi előtérbe. Talán azt hinné az ember, hogy a vietnámi felkelők ellen harcolva sikerült megtanulnunk, mire képes a hagyományos katonai beavatkozás, vagy ha itt nem is vontuk le a megfelelő következtetéseket, akkor legalább megvizsgáltuk, mi történt a brit, majd a szovjet sereggel Afganisztán megszállásakor. Határozottan emlékszem, hogy aznap, amikor a szovjetek megszállták a háború sújtotta, törzsi berendezkedésű Afganisztánt, felhívtam a nagybátyámat, James Mellont, aki hosszú ideig élt vadászként az ország távoli régióiban. Megkérdeztem, hogy szerinte a szegény afgán nemzetnek van-e esélye a hatalmas szovjet hadsereg ellen, mire azonnal, gondolkodás nélkül rávágta:

– A szovjetek sosem győzik le az afgánokat.

Ez nyilvánvaló kellett volna, hogy legyen mindenkinek, aki jól ismerte ezt a vad és hegyvidékekben gazdag országot, valamint annak történelmét. Miért gondoltuk, hogy a szovjetek, a britek és sok másik ország bukása ellenére, mi sikerrel az uralmunk alá tudjuk hajtani őket?

A filozófus George Santayana akár éppen ránk is gondolhatott volna, amikor papírra vetette gyakran idézett aforizmáját: „Aki nem képes felidézni a múltat, az újra és újra megismétli azt”. Ezek a katasztrófák kifejezetten szegényes képet festenek a világ legnagyobb finanszírozásával rendelkező hírszerzési közösségéről.

Mindaz, amit megtudtam Lue-tól, kísértetiesen hasonlított ezekre a korábbi melléfogásokra. Pearl Harborhoz hasonlóan itt is egy azonosítatlan repülőgépet észleltek, ráadásul most nem is egy alkalommal, hanem hónapokon, éveken át, a figyelmeztetés mégsem jutott el a legmagasabb körökig. Ezen fontos információk továbbítása a vezető tisztek vagy éppen az Észak-amerikai Légvédelmi Parancsnokság felé teljességgel meghiúsult.

Sőt: mint ahogy az a 2001. szeptember 11-i al-Káida-támadások esetében is történt, most is nyilvánvaló volt, hogy a különféle ügynökségek és minisztériumok rendelkeznek információval az UAP-okkal kapcsolatban, de nem osztották meg a többiekkel. Például az amerikai haditengerészet pilótái rendszeresen találkoztak UAP-okkal a keleti parton kijelölt katonai gyakorlóterületen. Az Egyesült Államok légierejének még kifinomultabb érzékelőkkel ellátott F–22-esei szintén ugyanitt gyakorlatoztak. Biztosan ők is érzékelték ezeket a furcsa járműveket. Annyi biztos, hogy a légierő katonái vagy féltek jelentést tenni a látottakról, vagy a légierő nem osztotta meg ezeket a jelentéseket. Eközben a Nemzeti Felderítő Hivatal (National Reconnaissance Office, NRO), a Központi Hírszerző Ügynökség (CIA), a Nemzeti Térinformatikai Hírszerző Ügynökség (National Geospatial-Intelligence Agency, NGA) a Szövetségi Nyomozóiroda (FBI) és a Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) is rendelkezett olyan fontos UAP-adatokkal, amelyeket nem kommunikáltak a többi szervezet felé. Mintha betűről betűre megismétlődne a sok emberéletet követelő, 2001. szeptember 11-i terrortámadás, amit a hírszerző közösség megelőzhetett volna. Lue-val elhatároztuk, hogy megteszünk mindent, amivel megakadályozhatunk egy újabb hírszerzési bakit.

Lue nemcsak azt tudta bizonyítékokkal alátámasztani, hogy a katonák rendszeresen találkoztak UAP-okkal, hanem arra is felhívta a figyelmem, hogy az egyik légi- és űrtechnológia beszállító UAP-témában is vizsgálódott; a védelmi minisztériumban ennek a 22 millió dolláros költségvetésére UAP-analízis címén maga Harry Reid bólintott rá 2008-ban. Számomra a Fejlett légi- és űrtechnikai fegyverrendszerek alkalmazási programja (Advanced Aerospace Weapons System Application Program, AAWSAP) által összeállított legjobb és leghasznosabb dokumentum a Nimitz-ügyről készített, szerteágazó jelentés volt.

Sajnos hiába vezette jó szándék a mélyen tisztelt Harry Reidet, az amerikai légierő és az amerikai hírszerzési közösség jelentős része nem támogatta a kongresszus által finanszírozott UAP-nyomozást. Sőt: a védelmi minisztérium a lehető leghamarabb le akarta állítani ezt a rövid életű projektet. Amikor Lue-val találkoztam, Reid szenátor lelkes erőfeszítéséből már csak egy újabb kezdeményezés maradt, a Fejlett légtér- és űrtechnikai fenyegetésazonosítási program (Advanced Aerospace Threat Identification Program, AATIP). Lue és a kollégái mindent megtettek a helyzet kezelésére, de nem voltak nagy befolyású szószólóik a Pentagonon belül és kívül.

A hírszerzési közösség hatékony működéséhez a vezetőknek muszáj kihasználniuk az alapos elemzési folyamatokban rejlő lehetőségeket, miközben a kellemetlen igazságokat is közölniük kell a hatalmon lévőkkel. Lue csapatán kívül azonban ilyesmi nem történik UAP-témában. A hírszerző közösség tagjai közül senki sem jelentette ezeket az incidenseket, pláne nem folytattak nyomozást a származásukkal, a szándékaikkal vagy a technológiájukkal kapcsolatban. Mint ahogy az korábban megtörtént már Vietnám, Afganisztán és más esetekben is, túl sok ember számára felel meg az a megoldás, hogy csendben meghúzzák magukat a békés együttműködés érdekében, és nem tesznek fel olyan kihívást jelentő kérdéseket, amelyek megkérdőjelezik a status quót. Szerencsére Lue nemcsak a rendszerrel volt hajlandó szembeszállni, de képes volt beáldozni saját magát, és tiltakozását kifejezendő, lemondani a tisztségéről.

Jómagam is a védelmi minisztérium veteránja vagyok, és ösztönösen arra gondoltam, hogy a hierarchián kellene átjutnom. Vad elképzelésnek tűnt, de azt hittem, segíthetek Lue-nak áttörni a védelmi minisztérium fojtogató bürokráciáját, és sikerül összehozni egy találkozót a védelmi miniszterrel. Szokásos körülmények között ez lehetetlen lenne, de jó barátságban voltam két olyan jól képzett és hazafias fiatalemberrel, akik szinte napi szinten dolgoztak együtt a védelmi miniszterrel, James Mattisszel.

Ez a terv azonban nem járt eredménnyel, mint ahogy arra a kötet is kitér majd, Lue-nak komoly döntést kellett meghoznia: vagy lemond arról, hogy belülről ébreszti fel a szunnyadó nemzetbiztonsági apparátust, vagy meglepő módon, tiltakozásképpen lemond a tisztségéről, hogy ezzel hívja fel a figyelmet ezekre a fenyegető betörésekre. Lue és a családja számára ez sorsdöntő választás volt. Őszintén átbeszéltük a lehetőségeket, hogy Lue megfontoltan hozhassa meg ezt a nagy horderejű döntést. Átnéztük a tervem részleteit, amelynek segítségével akkor is a kongresszus és az amerikai nép elé tárhatjuk az ügyet, ha Lue mégis lemond. Szerencsére Lue nem volt hajlandó csendben figyelmen kívül hagyni, hogy az amerikai légteret folyamatosan rejtélyes, azonosítatlan repülő járművek sértik meg. Mikor Lue mégis úgy döntött, hogy tiltakozásképpen lemond, azonnal összefogtunk, hogy az általa az UAP-okról összegyűjtött, kulcsfontosságú információkat eljuttassuk a Kongresszushoz, a sajtóhoz és az amerikai néphez.

Ebben a könyvben az olvasó nyomon követheti, hogyan került kapcsolatba Lue az UAP-témával – évekkel azelőtt, hogy találkoztunk volna a Pentagonban –, mi történt azokon a sorsdöntő megbeszéléseken a Pentagonban és a kongresszusban, illetve hogyan alakultak a dolgok azóta. Ez egy elképesztő történet, nemcsak az UAP-ok rejtélyes és megindító természete miatt, hanem azért is, mert rengeteg ember és személyiség munkáját tükrözi, Lue személyes nehézségeitől és áldozataitól kezdve egészen a védelmi minisztérium és a hírszerző közösség véleményéig, és a levont tanulságokig.

Szerencsére az igazság kiderült, a védelmi minisztérium és az amerikai hírszerzési közösség most már elismeri, hogy az UAP-ok valódiak, jelenlétük pedig globális. 2004 óta több mint 1000 katonai bejelentés érkezett, és a számuk egyre gyarapszik. Komoly nyomozások zajlanak. Az UAP-okkal szemben sokáig elutasító Nemzeti Repülési és Űrhajózási Hivatal (National Aeronautics and Space Administration, NASA) sem negatív már a kérdéssel kapcsolatban. Ez a munkánk közvetlen eredménye, mert a NASA igazgatója, Bill Nelson a szenátus fegyveres szolgálatok bizottságának tagja volt, amikor a haditengerészet pilótái beszámolót tartottak a bizottság tagjainak és munkatársainak. Ezek a nagy horderejű beszámolók tették valódi érdeklődést övező témává az UAP-kérdést a kongresszusban, majd a NASA-nál is.

Tagadhatatlan tehát, hogy az alatt a rövid idő alatt – amióta Lue tiltakozva távozott a Pentagonból, és eljuttattuk üzenetünket a kongresszushoz és a nemzeti médiába – átalakult az UAP-okról szóló közbeszéd. Ma a témáról cikkez a mainstream sajtó, a kongresszusban nagy támogatást élvez, miközben a védelmi minisztérium, a NASA és az amerikai hírszerzési közösség is fontos és legitim küldetési területként tekint rá. Bízunk abban, hogy ennek következményeként végre valódi válaszokat kaphatunk ezzel a hatalmas rejtéllyel kapcsolatban.

Hogy miért most, annyi évtized után fordult át a közbeszéd, miközben az UAP-kérdés reménytelenül a viták és az összeesküvés-elméletek mocsarában ragadt? Mennyit tud valójában a kormányunk az UAP-kérdésről? Valóban igaz, hogy azonosítatlan járművek repkednek a korlátozott amerikai katonai légtérben? Ha igen, mennyire kell aggódnunk?

Senki sem képes olyan jól bemutatni az UAP-téma drámai pálfordulásait a közelmúltban, mint jelen kötet szerzője, Lue Elizondo. A könyv elolvasása után Ön is sokkal alaposabban átgondolhatja, milyen válaszokat adna a fenti kérdésekre. Azt is fontolóra veheti, vajon Lue tényleg beleillik-e a „nagy emberek” közé, azaz azok közé, akiknek rettenthetetlen, magányos harca megváltoztatta a történelem folyását. Azt hiszem, Lue állhatatossága és bátorsága nélkül az amerikai kormány még mindig tagadná az UAP-ok létezését, és nem vizsgálná a jelenséget, holott ez a történelem legnagyobb felfedezése lehet. Örömmel látom, hogy bármennyire is sokrétűvé és összetetté vált az amerikai társadalom, egy-egy ember tevékenysége még mindig idézhet elő változást.

Christopher Mellon,

a védelmi miniszter korábbi hírszerzési miniszterhelyettese
és a szenátus hírszerzési bizottságának
korábbi kisebbségi személyzeti igazgatója

Bevezetés

Miután több amerikai hírszerző ügynökségnél is megfordultam, 2008 végén a Pentagonban kezdtem el dolgozni. Nem sokkal később az életem gyökeresen megváltozott, amikor egy furcsa és fokozottan bizalmas hírszerzési program tagja lettem – korábban még csak nem is hallottam hasonlóról. A program az úgynevezett azonosítatlan anomáliás jelenségek, vagyis az UAP-ok – ezeket hívja a nagyközönség UFO-knak – globális rejtélyét vizsgálta. Majdnem egy évtizeden át álltam az emberi történelem legnagyobb paradigmaváltásának élvonalában, miközben megértettem, hol a valódi helyünk az univerzumban.

Legalább a II. világháború óta zavartalanul bukkannak fel világszerte azonosítatlan repülő járművek és a következő generációt meghaladó technológiák – beleértve a jelenlegi fizikai ismereteinknek ellentmondó mozgásokat levegőben, vízben és űrben.

Ezeket a járműveket nem emberi kéz alkotta. Nem az emberiség az egyetlen intelligens életforma a világegyetemben, és nem is mi vagyunk az alfa-faj. Tudom, ezt elsőre nehéz megemészteni, de fel kell készülnünk mindenre. Ez még csak a kezdet.

Az UAP-ok, illetve az azokat irányító, nem emberi intelligenciák legjobb esetben is súlyos nemzetbiztonsági kockázatot jelentenek, legrosszabb esetben pedig az emberiség létezését fenyegetik.

Habár számtalan szakmai és személyes kihívást jelentő állásom volt, ez a munka valóban megváltoztatta az életem. Másképp tekintek a világegyetemre és a benne elfoglalt helyünkre, arra is, hogy miként lehetek jó apa, férj és fiú. Ismét eszembe juttatta, mit is jelent hazafinak lenni, hogyan szolgálhatom valóban az országomat, és a kormány tagjaként a személyes kockázatok ellenére is mindig az amerikai emberek érdekében kell cselekednünk.

Idővel a kollégáimmal megértettük, hogyan működnek ezek a rejtélyes UAP-ok, és hogy milyen céljaik lehetnek a mögöttük álló, nem emberi intelligenciáknak.

Míg az UAP-ok egyes aspektusait tekintve jogos a titoktartás, nem hiszem, hogy az embereket nem kellene tájékoztatni arról az alapvető tényről, hogy nem mi vagyunk az egyetlen intelligens életforma a világegyetemben. Az Egyesült Államok kormánya más kormányokkal együtt úgy döntöttek, hogy az állampolgáraiknak nincs joguk ehhez a tudáshoz, de ezzel egyáltalán nem értek egyet.

Megértem, ha mindez most őrületesnek tűnik. Nem is azt mondom, hogy ez nem őrületes, hanem azt, hogy ez az igazság.

1.
Nehéz döntés

A húszas éveimben csatlakoztam az Egyesült Államok hadseregéhez, ahol több bizalmas katonai hírszerzési programban is részt vettem. Később háromszor is megjártam Afganisztánt és a Közel-Keletet, és világszerte dolgoztam együtt Amerika legelitebb különleges egységeivel és hírszerzési csoportjaival.

Műveleti tisztként és tapasztalt hírszerzési tisztként számos helyen vettem részt felkelők elleni, kábítószer-ellenes, terrorelhárítási és kémelhárítási küldetésekben. Hírszerzési akciókat vezettem többek között az ISIS, az al-Káida, a Hezbollah, a tálibok és a Kolumbiai Forradalmi Fegyveres Erők (FARC) ellen. A Szövetségi Nyomozóirodával (FBI), a Központi Hírszerző Ügynökséggel (CIA) és a Belbiztonsági Minisztériummal (DHS) együttműködve titkosított nyomozásokat folytattam a világ több országában. Dolgoztam az Egyesült Államok Védelmi Minisztériumában (DoD), a Nemzeti Kémelhárítási Végrehajtó Hivatalban (ONCIX), a Nemzeti Hírszerzés Igazgatójának Hivatalában (ODNI) és a Védelmi Miniszter Hivatalában (OSD). Később a Nemzetbiztonsági Tanács és a Fehér Ház különleges hozzáférésű programjait is vezettem.

2008-ban tértem vissza a védelmi minisztériumba, ahol a hírszerzésért felelős védelmi államtitkár hivatalának [OUSD(I)] információmegosztó műveletében vettem részt, amely a védelmi minisztérium és a belbiztonsági minisztérium mellett az állami, helyi és törzsi bűnüldöző szerveket foglalta magában.

A szövetségiek nem sokkal korábban kezdték elérhetővé tenni a kisebb bűnüldöző szervek számára is a nagyobb és kifinomultabb országos adatbázisokat, hogy hatékonyabban végezhessék a munkájukat, és az Egyesült Államok, valamint az észak-amerikai őslakos törzsek területén működő drogkereskedőket, terroristákat vagy kémeket le tudják kapcsolni.

Akkoriban jókora irodám volt az irodaházban, amit a Pentagon bérelt a virginiai Arlingtonban. Az épületben működött többek között a Boeing Aerospace néhány részlege, például a jövőbeli technológiai fejlesztésekért felelős Phantom Works is.

A tizenegyedik emeleti sarokirodámból ráláttam a Pentagonra, a távolban pedig láttam a Capitoliumot, a Lincoln-emlékművet, a Washington-emlékművet és a Fehér Házat. Az iroda berendezése egyfajta hajóbelsőre emlékeztetett. A családommal a marylandi Kent Islanden laktunk egy kis halászfaluban, a Chesapeake-öböl közepén.

Noha Texasban láttam meg a napvilágot, a szívem mélyén floridai kölyök vagyok, aki bele tud feledkezni a tenger titkaiba és szépségeibe. A horgászat, a búvárkodás és a lenyugvó nap csillogását figyelni a hullámokon – ezek voltak az én bűnös élvezeteim. A feleségemmel, Jenniferrel, igyekeztünk minden hétvégén vízre szállni, amikor csak tehettük. Mivel azonban a munka elszólított Kent Islandről, úgy döntöttem, magammal hozom az otthonom az irodámba. A feleségem és a gyerekeim fényképei mellett az apósom tengerparti tájképei is kint vannak a falon, aki fiatalkorában egész ügyes amatőr művész volt. A szemközti falon egy fa hajókormány lóg.

Volt azonban valami az asztalomon, amit más minden bizonnyal nem tart az íróasztalán: egy kézigránát. A látogatók elborzadtak, amikor észrevették, mert az avatatlan szem számára nem látható, hogy a tűzszerész bajtársaim Afganisztánban hatástalanították. Csak a gyutacs lecsavarása után lehet megbizonyosodni arról, hogy a szelencében már nincs robbanószer. Megtartottam, mintegy emlékeztetőként, hogy az élet milyen törékeny és erőszakos lehet.

Egy reggel, miközben a belbiztonsági minisztérium javaslatát olvastam, az asszisztensem arról tájékoztatott, hogy két vendég vár rám a recepciónál. 2009 első heteiben jártunk. Nem számítottam senkire, és még csak az első kávémat kortyolgattam.

Emlékszem, hogy a kávé örvénylését figyeltem, miközben vártam, hogy az egyik titkosított számítógépes rendszer elinduljon, és abban bíztam, hogy nem jön váratlan vendég. Az egyes eszközeimet védő titkosítás olyan nevetségesen biztonságos volt, hogy gyakran tíz percbe telt, mire megnyitottam egy e-mailt.

Az asszisztensem ismét kopogtatott, és bemutatta Jay Strattont, valamint a kollégáját, akire Rosemary Caine-ként fogok hivatkozni.

Felemeltem a fejem, egy komoly, a harmincas éveinek közepén járó, borotvált arcú, átható tekintetű férfi nézett vissza. Jay ismerősnek tűnt, de nem találkoztam vele azelőtt. Elegáns öltönyt viselt, de mintha nem találta volna a helyét benne. Úgy éreztem, sokkal jobban érezné magát géppuskával a kezében és lőszerhevederrel a vállán. Azok számára, akik megjárták a harcmezőket, jó játék kiszúrni, hogy ki szolgált még valamilyen különleges alakulatban. Kilóg a lóláb, amikor öltönyt húzunk. Mintha egy németjuhászra akarnánk szmokingmintájú pulcsit adni. Elviselik, de nem természetes látvány.

Rosemary hűvös volt, nyugodt és gyönyörű. Csak később tudtam meg, hogy folyékonyan beszél oroszul, és korábban ő is a hírszerzésnél dolgozott. Rosemary azon kevés hírszerző tiszt közé tartozott, aki éppen olyan jól megállta volna a helyét a Vogue címlapján terepszínű ruhában, a kezében egy AK–47-essel. Bármilyen körülmények között képes volt dolgozni, és ez tette őt megállíthatatlanná.

– Jó reggelt – köszöntött Jay. – Sokat hallottunk magáról. Örülök, hogy személyesen is találkozunk.

Akaratlanul is egy rövid morgással fogadtam őket.

– Elnézést – szabadkoztam. – Még nem ittam meg a reggeli kávémat.

– Café Bustelo? – kérdezte Rosemary. – Imádom a kubai kávét.

Megfordult a fejemben, honnét tudja, milyen márkát iszom, hiszen a doboza nem volt szem előtt. Vajon csak ráhibázott, vagy többről van szó? Ez a két idegen nyomozott volna utánam?

– Rendben, most mit tettem? – kérdeztem, félig-meddig viccelve.

– Hogy mondja? – kérdezett vissza Rosemary.

– Biztosan okkal vannak itt, szóval mivel érdemeltem ki a látogatásukat?

Jay és Rosemary egymásra nézett. A nyakukban lógó kék igazolvány elárulta, hogy mindketten kormányzati hírszerzési tisztek.

– Nem csinált semmi rosszat – közölte Jay.

Rosemary közelebb lépett az asztalomhoz. – Egy fontos dologról szeretnénk beszélni önnel. Nemzetbiztonsági kérdésről van szó.

Ez nem újdonság. Mindennap nemzetbiztonsági kérdésekkel foglalkozom.

A látogatóim ugyanakkor felkeltették az érdeklődésemet.

Valamivel később, friss kubai kávéval a kezében Rosemary felvázolta látogatásuk célját.

– A kémelhárítási és biztonsági tapasztalata miatt kerestük fel önt a Védelmi Hírszerző Ügynökség által vezetett, szigorúan bizalmas programmal kapcsolatban.

Azért jöttek, hogy beszervezzenek a Védelmi Hírszerző Ügynökség (DIA) egyik hírszerző programjába. Amikor egy nemzetbiztonsági programhoz új emberek kellenek, gyakran a kollégák kapcsolati hálójában kezdik el keresni a megfelelő személyt. Ebben az esetben Jay és Rosemary csapatának egy tapasztalt hírszerző tisztre volt szüksége az egyik programjuk kémelhárításának és biztonságának megszervezéséhez.

Jay kifejtette, hogy ő is részt vett az úgynevezett Fejlett légi- és űrtechnikai fegyverrendszerek alkalmazási programjának (AAWSAP) kidolgozásában – később ebből lett a Fejlett légtér- és űrtechnikai fenyegetés-azonosítási program (AATIP). A látogatásuk előtt sosem hallottam erről a programról, és utána sem igazán értettem, mi a célja. Elmondták, hogy egy nem jelentős, de annál bizalmasabb programról volt szó, ami „nem hagyományos technológiákkal” foglalkozik, és közvetlenül a Védelmi Hírszerző Ügynökség igazgatójának és a kongresszusnak jelentenek. A katonai hírszerzésnél végzett munkám során előfordult, hogy fejlett és érzékeny légi- és űrtechnikát kellett megvédenem, szóval arra gondoltam, ezért gondoltak rám. Ebben az esetben abban is bízhattam, hogy a bürokráciát is gyorsan letudjuk. A papírmunka minden kormányzati hivatalnok halála.

A következő néhány hétben még két alkalommal találkoztunk. Minden egyes alkalommal az irodámban kávéztunk, közben megvitattuk a munkamódszereimet, a vezetői filozófiámat, és néhány korábbi megbízásomat. Közvetlenül a rejtélyes programról azonban soha nem ejtettünk egy szót sem. Lehet, hogy csak a személyiségemet és a magabiztosságomat akarták felmérni. Én voltam a megfelelő személy a programjukhoz? Talán nem, de nem is foglalkoztatott a dolog. Nem akartam még több felelősséget vállalni.

Néhány héttel később, amikor az átvilágási folyamat minden bizonnyal véget ért, Jay és Rosemary meghívott, hogy találkozzak a kollégáikkal. A találkozó részletei éppen olyan rejtélyesek voltak, mint maga a munka. Arra kértek, hogy korán érkezzek, és az elsőre civil épületnek tűnő virginiai irodaházzal szembeni parkolóban álljak meg. A második (határozottan nem az első) biztonsági őrnek megmutattam az igazolványom, majd a lifttel felmentem a tizedikre. Ezt egy kicsit túlzásnak éreztem. 9/11 után szigorúbbak lettek a biztonsági előírások, de általában nem kell eljátszani, hogy James Bond vagyok, miután leparkoltam a Ford Crown Victoriámmal.

A tizediken egy hosszú, jellegtelen folyosó várt, a túlsó végén biztonsági ajtó és kamera. Rosemary nyitott ajtót. Kávéval kínált, és bekísért a fülkékkel megpakolt irodába. Mindegyik fülkében dolgozott valaki. A túlsó falon álló üvegirodában végül találkoztam dr. James Lacatskival.

Éppen úgy nézett ki, mint ahogy egy mérnöki doktori fokozattal rendelkező rakétamérnököt elképzel az ember. Szemüveg, kócos haj, laza nyakkendő. Mindenhez értett, a Scud-rakéták nyers erejét éppúgy átlátta, mint az első és második fázisú szilárd hajtóanyagú gyorsítórakéták bonyolult felépítését. Később tudtam meg, hogy ő volt a kormány vezető rakétamérnöke.

– Szólítson Jimnek – kérte.

Nyugodt hangon elmondta, hogy az AAWSAP érzékeny repülési technológián dolgozik, és a hivatalnak szüksége van egy rutinos kémelhárítási ügynökre, aki megvédi a program információit a szokásos ellenfelektől és külföldi ellenségektől. Több külsős vállalkozóval is együttműködnek, de Jim szándékosan egy hírszerző tisztekből álló kis csapatot állított össze, akik a vállalkozók munkáját szervezik és felügyelik.

Jim azt is hozzátette, hogy az AAWSAP az amerikai hírszerzési közösséghez tartozó Védelmi Hírszerző Ügynökségbe tagozódik be, és jogköreit közvetlenül a kongresszustól kapta.

Eddig semmi sem tűnt szokatlannak, leszámítva persze azt, hogy még mindig nem tudom, mit is akart elérni a program.

Miután röviden átbeszéltük a fejlett repüléstechnológiai védelem területén szerzett tapasztalataimat, Jim elhallgatott. Egyre nagyobb lett a csend. – Mit gondol az UFO-król? – kérdezte végül.

Mi a fene?, gondoltam. Szórakozik velem? Vagy csak próbára tesz?

– Én nem… – feleltem.

– Mit nem? – vágott vissza azonnal Jim. – Nem hisz a létezésükben?

– Ezt nem mondtam – feleltem. – Csak arra céloztam, hogy nincs okom gondolkodni róluk. A munkámban más területekre kell összpontosítanom.

Az eddig elém kerülő projektek során nem kellett ezzel a témával foglalkoznom, és nem is igazán érdekelt a terület. Munkán kívül sem foglalkoztatott a kérdés. Nem rajongtam a Csillagok háborújáért vagy a Star Trekért, a Harmadik típusú találkozásokat pedig nem is láttam.

– Rendben van. – Jim a szemüvegkerete fölött nézett rám. – De ne hagyja, hogy az analitikus torzítás átverje. Lehet, hogy olyan dolgokat fog látni, amelyek alapjaiban változtatják meg, amit most az univerzumról vagy a valóságról gondol. Az új adatok és bizonyítékok ismeretében fel kell készülnie arra, hogy megváltozhat a véleménye.

Nem tudom, Jim tudta-e, hogy korábban már foglalkoztam azzal, hogy mi lehet az átlagember valóságfelfogásán túl, de erről majd később mesélek.

Jim elmagyarázta, hogy az AAWSAP a „szokatlan jelenségeket” és az azonosítatlan légi járműveket vizsgálja, különösen azokat, amelyek látszólag a következő generációt meghaladó technológiát és képességeket mutatnak. Ezekre sokáig UFO-ként hivatkoztunk, jelenleg az azonosítatlan anomáliás jelenségek, azaz UAP terminológiát használjuk. Jim arról is beszélt, hogy évtizedek óta világszerte civilek, katonák és a bűnüldözési szervek munkatársai számolnak be szokatlan jelenségekről, és adatokkal is alá tudják támasztani a látottakat. Az adatokat azok az adatgyűjtő rendszerek – feltehetően a világ legfejlettebb technológiáival rendelkezők – rögzítették, amelyek megvédik az országunkat az ellenségeinktől. Végül azt is kihangsúlyozta, hogy a vizsgált események nem magyarázhatóak a jelenlegi fizikai ismereteinkkel.

Beleszédültem a hallottakba. A fenébe is… akkor ez mind igaz lenne?

Jim azt javasolta, hogy gondoljam át a dolgot, ha pedig kérdéseim merülnének fel, azt egy következő beszélgetés során tisztázhatjuk.

Korábban még nem volt ilyen visszafogott, lényegre törő állásinterjúm. Amikor indulni készültem, Jim még egy tanáccsal látott el.

– Ne feledje, ha nálunk akar dolgozni, el kell engednie minden korábbi meggyőződését.

Azt hiszem, a beszélgetésünk során egyszer sem mosolyodott el. Minden egyes szavát komolyan gondolta.

[törölt bekezdés][1]

Miközben visszaindultam az irodámba, a hosszú, jellegtelen folyosó láttán egyre inkább kételkedni kezdtem. Miért kértek fel arra, hogy részt vegyek ebben a programban?

Ami azt illeti, korábban már dolgoztam az amerikai kormány legfurcsább programjaiban. Eszembe jutott John Robert, egy jó barátom a hadseregből, aki jól ismerte az eddigi munkásságomat. Koreában szolgáltunk együtt a kilencvenes években, és azóta barátok vagyunk. Nemcsak a csatatéren, de a civil életben is bajtársak lettünk. A családjával ráadásul szintén Kent Islanden élt, így mindennap együtt jöttünk munkába. A hadsereg után John – csakúgy, mint én – a kormány egyik hárombetűs hírszerző ügynökségénél kezdett dolgozni. Ismerte az összes titkomat, például azt is, hogy a húszas éveimben részt vettem az egyik kifejezetten meredek kormányzati programban. Valójában ez a program ébresztett rá, hogy a világegyetemben rengeteg olyan dolgot nem értünk vagy nem fogunk fel, ami mintha egy tudományos-fantasztikus történet része lenne, ami nem illik a huszadik századi, nyugati valóságképbe, de mégis létezik.

Másnap munkába menet megkérdeztem Johnt, neki köszönhetem-e az ajánlást.

– Szóval akkor felkerestek?

– Hohó! Szóval te adtad le a drótot nekik? Kösz, haver! – mondtam cinikus éllel.

– Rutinos embert kerestek – magyarázta John. – Olyan valakit, aki ért az elhárításhoz, akinek már van tapasztalata bizalmas programokkal. Olyat, aki az átlagembernél többet tud a valóságról. Ez a valaki pedig te vagy.

– Szóval… meséltél nekik arról az ősrégi projektről?

– Előfordulhat, hogy megemlítettem – válaszolta mosolyogva.

Jobban bíztam Johnban, mint önmagamban. Rengeteg gondosan kiválasztott küldetésen vettünk részt együtt. John elárulta, hogy ő volt az AAWSAP és az egyik hárombetűs ügynökség közötti kapcsolattartó. Nem kicsit lepett meg, hogy ennyire kiállt a program mellett.

Tudtam, hogy működnek a dolgok a Pentagonban, így feltételeztem, hogy a gyakorlatban ez nem egy főállás lenne, hanem egy kis mellékes, amivel foglalkozhatok, miközben a jelenlegi kötelességeimet ellátom. A Pentagon gyakran így, az „egyéb kijelölt feladatok elvégzése mellett” kiskapuval veszi rá a hozzám hasonló ügynököket a szolgálatra. Csak a kormányra jellemző, okos költségvetési megoldás. Minek vennének fel új embert, ha valaki képes elvégezni két ember munkáját?

Papíron minden rendben volt. A munkám érdekes, de nem igazán izgalmas. A karrierem ezen pontján ezt egyáltalán nem bántam. Kimondom őszintén, egy olyan állás, ahol nem kell attól tartania az embernek, hogy lelövik, jónak számít. Korábbi küldetéseim során mindenhol megfordultam, ahol az Egyesült Államok szembenézett az ellenfeleivel: Afganisztánban, Irakban, Kuvaitban, Dél-Koreában, Közép- és Dél-Amerikában, valamint a Karib-szigeteken. Az egyik tetoválásomon az olvasható, „Acceptum Painetio”, ami annyit tesz latinul: „bűnbánattal”. Ez az Afganisztánban és a Közel-Keleten végzett szolgálataim emlékére készült. Sokan tettünk olyan dolgokat az országunkért, amit bár ne kellett volna, de közben abban is biztos vagyok, hogy hasonló helyzetben ismét ugyanúgy cselekednék. Nem voltam a háború híve, nem rajongtam érte. Soha nem fogom elfelejteni az elesettek arcát, és tisztelettel gondolok arra, hogy mennyi ember áldozta az életét mindkét oldalon.

Mostanra sikerült elérnem a hőn áhított GS-15-ös fizetési szintet, ami a legmagasabb rang, amit egy civil elérhet a Pentagonban, mielőtt felső vezetői szolgálatba (Senior Executive Service, SES) lépne vagy politikai kinevezést kapna. Fiatal katonaként mindig is a GS-15-ös szint eléréséről álmodoztam, és most végre sikerült.

Tényleg szeretném mindezt feladni, csak azért, hogy repülő csészealjakra vadásszak?

Ami azt illeti… Miért is ne? Nyilvánvaló volt, hogy a GS-15-ös szinttel az ember nem lett mindenható. Az ezen a szinten dolgozó, nagyra becsült szakértők a döntéshozás során gyakran a politikai szívességeket részesítették előnyben a tények helyett. Ez pedig végtelenül dühített. Ki nem állhattam a bürokráciat. Hiába volt nyugis a pozícióm, kezdtem ráunni az ingázással töltött órákra, az osztályon belüli csatározásokra és a papírmunkára. Már-már szívesebben küzdöttem volna egy tűzharcban, mint hogy játszmázzak a különböző tisztviselőkkel. A csatatéren legalább egyértelmű, hogy ki az ellenfeled.

Öt év telt el azóta, hogy hazatértem a közel-keleti frontvonalról, ahol majdnem eljutottam a kiégésig, és nem sok hiányzott, hogy poszttraumás stresszbetegséggel diagnosztizáljanak. Örömmel hagytam magam mögött a háborús színteret, de azóta rájöttem arra is, muszáj, hogy a munkámnak legyen valamilyen értelme.

Az UAP-program pedig izgalmas menekülőútnak tűnt a mindennapjaimhoz képest. Talán ez az a program, ami végre kiránt a mókuskerék monotonitásából.

Néhány nappal később ismét találkoztam Jim Lacatskival. Ekkor Jim megosztotta velem azt is, hogy a program a Védelmi Hírszerző Ügynökség akkori igazgatója, Michael D. Maples altábornagy támogatását élvezte, és szenátorok pártközi csoportja – például a demokrata Harry Reid és Daniel Inouye, valamint a republikánus Ted Stevens – volt felelős a finanszírozásért.

Ezt meglepődve hallgattam, mert ritkán fordult elő, hogy az ellentétes oldalon ülő szenátorok összefogtak volna valaminek a megvalósításáért. Az Egyesült Államokban a két vezető párt ritkán ért egyet bármiben is. Ebben a témában azonban a vezetőink mégis kivételt tettek.

A II. világháború során Stevens a hadsereg repülőinél szolgált, Indiából Kínába szállított katonai szállítmányokat a Himalája keleti csücske felett, amiket aztán a Japán elleni harcokban használtak fel. A Himalája a legnagyobb, a legveszedelmesebb és talán a legelszigeteltebb hegység a világban. Nem kis teljesítmény volt átrepülni felette az 1940-es években. Stevens maga is nyíltan beismerte, hogy egy küldetés során az akkoriban foo fighter néven emlegetett, ismeretlen repülő tárgyat látott. A foo fighter terminust a szövetségesek pilótái használták a II. világháborúban a szokatlan légi jelenségek leírására – legyen az fénygömb, a repülőket követő gömbök vagy olyan tárgyak, amelyek többre voltak képesek, mint a mi légi járműveink. Mai kifejezéssel ezeket hívjuk UAP-nak.

Inouye, a nagy hazafi, szó szerint a karját adta az országáért. A II. világháború során mindkét oldalról megismerhette, mit éltek át az ázsiai amerikaiak. Akkor szolgált ugyanis a seregben, amikor a japán származású amerikaiakkal szembeni paranoiára az ország szégyenletes internálótáborok felhúzásával reagált.

Reid fiatal korában bokszolt, majd a kormányzati épületeket védő biztonsági testületnél szolgált, közben pedig elvégezte a jogi kart. Az 51-es körzetet is magában foglaló Nevada állam szenátoraként olyan belsős információkhoz fért hozzá, amelyek felkeltették az érdeklődését. A Capitoliumon Reid szenátort viperák közé vetett buldogként ismerik. Az ember nem akasztja össze a bajszát Harry Reiddel, akár egyetért a nézeteivel, akár nem.

Ez a három ember felügyelte, mennyit költhet a kongresszus titkos Pentagon-programokra.

A második találkozó során Jim Lacatski hivatalosan is felkért, hogy irányítsam a program kémelhárítási és biztonsági aspektusait. Ugyanakkor még mindig titkolózott, nem árulta el, mi is lenne az a program, ami a szakértelmem kívánja. Felhívtam Jennt, és megemlítettem neki, hogy elgondolkoztam azon, elfogadom ezt a kiegészítő megbízást. A munkámat illető titoktartás miatt többet nem mondhattam el neki. Ő szokás szerint támogatott. Amikor visszamentem a Crystal Cityben található irodámba, felhívtam Jimet a biztonságos vonalon, és elfogadtam az állást.

– Számíthatnak rám.

– Furcsa dolgokat csinálunk – figyelmeztetett Jim. – Készüljön fel arra, hogy ez a furcsaság a magánéletére is hatással lehet. Rázós portfóliókról van szó.

Elhúztam a szám. Rázós? Milyen furcsa szóválasztás.

Azt tudtam, hogy nem véletlenül használta a portfólió szót. A Wall Streetről kölcsönvett kifejezés egy teljes programot takart, az első lépéstől az utolsó mozzanatig.

De még soha nem hallottam olyat, hogy valaki a rázós szóval írna le egy portfóliót. Ötletem sem volt, ezt hogyan érthette. Talán arra gondolt, hogy vitatható lenne? Utólag belegondolva, erre rá kellett volna kérdeznem.

2.
Colares

Nem sokkal azután, hogy elfogadtam az állást, Jim és Jay meghívott a csapat munkavacsorájára az egyik roslyni hotel privát tárgyalószobájába. Nem tudtam, hogyan készüljek erre a megbeszélésre, vagy mire is számítsak. A program vezetősége és a nevadai alvállalkozók most először találkoztak. A legfontosabb beszállító a Gulfstream V magánrepülőgépével érkezett.

Amióta megtudtam, hogy John kapcsolattartóként működik az ügynöksége és a program között, együtt veszünk részt az ilyen vacsorákon. A recepciónál Jim és Jay fogad minket, majd bekísérnek a lefoglalt tárgyalóba, ahol egy hosszú, megterített asztal áll.

Ez a vacsora volt a tűzkeresztség. A milliárdos hoteltulajdonos, ingatlanfejlesztő és űrkutató mágnás Robert Bigelow is a vendégek között volt. Ő volt az a vállalkozó, akiről korábban hallottam. A magas, bajszos, kócos hajú Bob komoly, de barátságos arckifejezéssel lépett be a terembe. Még soha nem találkoztam ezelőtt milliárdossal, de mindegyiket ugyanolyannak tartottam – egy beképzelt pojácának. Bob nem ilyen volt. Mindenkit szívélyesen üdvözölt, és tartalmas gondolatokkal vett részt a beszélgetésünkben. Ezen a megbeszélésen hallottam először arról, Bob mennyire érdeklődik az UAP- és a paranormális jelenségek iránt, és hogy szívesen költ a vagyonából, hogy felderítse ezeket a rejtélyeket és az emberiség javára fordítsa. A National Institute for Discovery Science (Nemzeti Felfedező Tudományos Intézet, NIDS) nevű kutatóintézete már az 1990-es években tanulmányozta az UAP- és a paranormális eseményeket. Harry Reid szenátor a barátjaként tekint Bobra, a vállalata, a Bigelow Aerospace Advanced Space Studies (BAASS) a program fővállalkozója.

A kormány és a hírszerzési kommunikációs kutatás egyik legendás alakja, Harold Puthoff, azaz Hal is jelen volt. Hal fizikus, mérnök, és ha az Egyesült Államok legbizalmasabb és legvitatottabb projektjeiről van szó, egy igen titokzatos figura. Több mint ötven éven át volt a kormány szigorúan bizalmas projektjeinek vezető kutatója, korábbi megbízatásai során közvetlenül a Fehér Háznak és a CIA igazgatójának kellett jelentenie. Olyan tudás birtokában van, amiről az emberiség jelentős része soha nem fog értesülni. Mérhetetlenül tisztelem és csodálom Halt. Ebben a programban is ő volt a vezető tudós.

Hal 1967-ben a Stanford Egyetemen szerezte meg a doktori diplomáját. Több évtizeden át dolgozott kutatóként a General Electricnél, a Sperrynél, az NSA-nél, a Stanford Egyetemen, valamint az SRI Internationalnél, vezető tudományos tanácsadóként pedig a védelmi minisztériumtól kezdve a hírszerző ügynökségekig szinte minden kormányzati szervnél megfordult. Rengeteg cikket publikált a kvantumfizikával, a lézerekkel és az űrhajtóművekkel kapcsolatban; a lézertechnológia, az energia és a kommunikáció területén pedig olyan szabadalmak fűződnek a nevéhez, amiknek érdemes utánaolvasni.

Már fiatal katona koromban, a hadsereg kötelékében rövid ideig egy irányba tartott a karrierünk Hallal. De személyesen ezen az estén találkoztam vele először. A tény, hogy megismerhetem Hal Puthoffot, csak még jobban megerősítette bennem, milyen fontos is ez a találkozó. Halt a legendás hírneve ellenére is barátságosnak, közvetlennek, halk szavúnak és szerénynek, valódi úriembernek ismertem meg.

Jim mindannyiunkat bemutatott Paulo Roberto Yog de Miranda Uchôa brazil tábornoknak, a lányának, valamint a tolmácsuknak. Uchôa tábornok a kormányzat magas rangú és elismert tagja volt, egykor Brazília egyik legnagyobb, drogellenes tevékenységeket folytató tisztje, nem mellesleg pedig kitüntetett tábornok. Az 1970-es években a néhai apja, Alfredo Moacyr de Mendonça Uchôa tábornok, megnyitotta a Brazilian Center for UAP Studiest (UAP-kutatások brazil központja), és több mint harminc évet szentelt az életéből nemcsak ennek a jelenségnek a felderítésére, hanem más paranormális és misztikus kutatásokra is. Az idősebb Uchôát úgy is emlegették: a Csillagtábornok.

Az apjához hasonlóan az ifjabb Uchôa is érdeklődött a téma iránt, és többet is ért el, mint katonai vagy drogellenes tevékenységeivel. Ő lett a vezetője annak a hatalmas archívumnak, ami Brazília legzavarbaejtőbb UAP-találkozásait gyűjti össze. Felmerült bennem egy kimondatlan kérdés: Vajon Uchôa csak a családja és az előzetes ismeretei miatt áll ki az ügy mellett? Vagy a többiek látták jól, és tényleg ő volt a legmegfelelőbb ember Brazília legnagyobb UAP-eseményeinek tisztázására?

Ekkoriban Jim programja nemzetbiztonsági okokból nem osztott meg UAP-adatokat más országokkal. Az Uchôával való találkozásom merőben más élmény volt. Egy másik megbeszélés miatt utazott ide, Jim pedig csak az utolsó pillanatban tudta megszervezni a vacsorát, de életem egyik legérdekesebb estéje lett.

Uchôa tábornok összebarátkozott egy brazil ezredessel, aki annak idején vizsgálni kezdte harminc év legjelentősebb brazil incidenseit. Abban reménykedtek, hogy sikerül minél több adatot összegyűjteniük, amit aztán egy kivételes nemzetközi kooperáció keretében megosztanának velünk. Bob Bigelow csapata egy olyan adatbázist tervezett összeállítani, amely a brazil események minden egyes adatmorzsáját rögzíti, és így nemcsak az azonnali keresést teszi lehetővé, de a közös jellegzetességeket is könnyebb lenne megtalálni. Az elkészült projekt mérhetetlenül hasznos lesz. Az adatok elemzéséhez elengedhetetlen a mintázatok megtalálása.

Megtudtam azt is, hogy az 1970-es évek közepén, több éven át, Brazília északkeleti partjainál furcsa fényeket és egy búgó, repülő járművet láttak éjszakánként a kisvárosok és a falvak felett. A járművek mérete a baseball-labda méretű gömböktől kezdve az egész város elszállítására alkalmas, hatalmas repülőgépekig terjedt. Formák széles skálájáról – repülő lemezekről, testekről, háromszögekről, hengerekről – számoltak be. A vidéki falvak lakói néhány elhaladó autót és teherautót leszámítva nem voltak hozzászokva, hogy éjszaka bármi is megvilágítsa az eget. Most pedig hirtelen, ha valaki napnyugta után látogatta meg a szomszédját, előfordulhatott, hogy valamilyen hatalmas, az égen lebegő tárgy fényárjában kellett ezt megtenni. Az emberek szerte a világon évszázadok óta jelentettek hasonló eseteket. Brazíliában azonban ezek a repülő tárgyak mintha az embereket vették volna célba.