KATYERINA
GORGYEJEVA

VIDD EL
A GYÁSZOM

Катерина Гордеева: Унеси ты мое горе

A fordítás a szerző által a rendelkezésünkre bocsátott kézirat alapján készült.

Fordította Iván Ildikó

Copyright © 2023 Katyerina Gorgyejeva

Előszavak © 2023 Szvetlana Alekszijevics; 2023 Dmitrij Muratov; 2023 Ljudmila Ulickaja

Hungarian translation © 2023 Iván Ildikó

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítóillusztráció © Alex Chan / SOPA Images

ISBN 978-963-620-187-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

„Csak a gyűlölet repül Északról Délre,
Megelőzve a tavaszt.”

JOSZIF BRODSZKIJ

Roza nagymamámnak, aki Nyikolajevben született, és Rosztov-na-Donuban halt meg.

Kátya nagymamámnak, aki Moszkvában született, és Kijevben halt meg.

Mindenkinek, aki szeretek,
a háború mindkét oldalán.

SZVETLANA ALEKSZIJEVICS

Senki sem állt készen ilyen élményekre

Kátya Gorgyejeva könyvei a jövőben történeti tanulmányok tárgyát képezik majd. Ám nem a háború, hanem a háborút átélő ember történetét ismerhetjük meg általuk. Kátya azt dokumentálja a háború első napjaitól kezdve, napról napra, hogyan tudunk megbirkózni a történtek során szerzett, nem is emberi tapasztalatokkal. Senki sem állt készen ilyen élményekre. S nem sok emberben lett volna elég lelkierő, vagy inkább elég kétségbeesett elszántság ahhoz, hogy mindezt végighallgassa és rögzítse úgy, ahogy ezt Kátya tette: az ember minden egyes történet, minden egyes mélyfúrás után kénytelen felpattanni és fel-alá járkálni a szobájában, azon töprengve, mikor történhetett, hogy hétköznapjaink szereplői két csoportra oszlottak: emberekre és nem-egészen-emberekre. Hogyan fogunk mi ezekkel együtt élni? S ők hogyan fognak velünk?

E hóhérok egyike alig néhány háborús hónap után már elismerte nekem: „Nem is tudom, hogy fogom majd bírni a civil életet, mert hát ha valaki egy rossz szót szól, én már nyúlok is a pisztolyomért!”

A történetekből megannyi szörnyű és egyben megdöbbentő dolgot tudhatunk meg az emberről és az életünkről, ami mind ez idáig rejtve maradt, most pedig hirtelen, egy varázsütésre a felszínre tört.

Milyen törékeny is az ember embersége, milyen szégyenletesen, ijesztően törékeny.

Olvassák el ezt a könyvet, ne halasszák későbbre azzal, hogy most nem elég erősek egy ilyen olvasmányhoz, nem állnak rá készen, mert megeshet, hogy így fegyvertelenül kell szembenézniük az álruháit sűrűn váltogató gonosszal.

Folytonosan, minden pillanatban őriznünk kell magunkban az embert.

DMITRIJ MURATOV

Egy seb, amely már soha nem heged be

Katyerina Gorgyejeva idén Anna Politkovszkaja-díjat kapott. A soktagú zsűri a díj története során először hozott egyhangú döntést – Kátya Gorgyejeva az ukrajnai háború kezdete óta nem más, mint egy, a hatalmas állami propagandagépezettel szembeszegülő egyszemélyes alternatív médium. Túlzás nélkül állíthatjuk, hogy tízmilliók nézték a műsorait. Azt hiszem, fájdalmas dolog lehet tragikus időkben hírnevet szerezni…

El sem tudom képzelni, hogy lehetett ereje hetente két, három, négy műsor elkészítéséhez.

Mi, a barátai aggodalommal és rajongással követtük, micsoda együttérzéssel és figyelemmel hallgatja az embereket Kátya.

Csak egyszer hallottam a hangján, hogy őt magát is a sírás kerülgeti – valószínűtlen módon sikerült bejutnia egy menekülttáborba, de a laptopja bedöglött, és a felbecsülhetetlen értékű anyag elveszett. Ekkor visszament, és újravette…

Az ősrégi dilemma – megfelelni a szakmai követelményeknek, vagy beavatkozni az eseményekbe – számára fel sem merül. (Feltétlenül olvassák el a Kátyát fuvarozó Zsenya már-már biblikus történetét!)

A könyv döbbenetes történeteket és emberi sorsokat mutat be. Tragédiákat, az ukrán nép útját az értetlenségtől és sértettségtől az ádáz dühig… Ez egy seb, amely már soha nem heged be. Hogyan éljünk együtt vele? Mi a helyzet a reménnyel? Örökre elhagyott minket? És mit tehetünk, ha egyáltalán nincs esélyünk változtatni a dolgokon? Fassbinder egyszer azt mondta, hogy ha nem tudsz javítani a dolgokon, ez még nem ment fel a kötelesség alól, hogy megörökítsd őket. Gorgyejeva azzal, amit megörökít, egyben változtat is a világon. Önök ezt a saját bőrükön fogják érezni.

Én valamiért úgy hiszem, a remény akkor jön majd el, amikor Gorgyejeva könyvei Oroszországban, orosz nyelven is megjelennek.

De ettől még nagyon messze vagyunk. Ott ő egyelőre „a nép ellenségének” számít, külföldi ügynöknek. Ezért most olvassák őt így.

LJUDMILA ULICKAJA

Egy könyv, amelyet senki nem írhatott volna meg rajta kívül

Az én fiatal barátnőm szép. Okos. Művelt. Sok nyelven beszél. Nagyszerű jellem. Négy gyermek anyja. És írt egy könyvet, amelyet senki nem írhatott volna meg rajta kívül – mivel az összes általam ismert írástudónak hosszú időre van szüksége ahhoz, hogy feldolgozza a történéseket, ezért aztán a könyveik mindig a tegnapról szólnak. Remek barátnőmnek viszont kevesebb idő is elég volt – ez a könyv a máról szól. És ez egészen kivételes esemény.

Ismerjék meg kedves barátnőmet, Katyerina Gorgyejevát.

A szerző előszava

Felkértek, hogy írjak a könyvhöz egy előszót, foglaljam össze röviden, hogyan született. Nagyon szerettem volna elkészülni vele a megadott határidőre, de aztán hetekig ültem az üres képernyő előtt.

Újságíró vagyok. Hosszú évekig dolgoztam az orosz televíziózásban riporterként, mindig ott voltam a dolgok sűrűjében. Abban az időben kellett megválnom a munkámtól, amikor a szólásszabadság helyét fokozatosan elfoglalta a propaganda, és a szakmai szempontoknál fontosabb lett a hatalomhoz való lojalitás. A Krím megszállása és a délkelet-ukrajnai háború kirobbantása után elhagytam az országot.

Független újságíró lettem: van egy YouTube-csatornám másfél millió feliratkozóval, a videóimnak több tízmilliós nézettsége van. Ám az ország elhagyása óta is Oroszországról forgatok és írok – akárhogy is nézem, nekem ez az egy hazám van, és ez is marad.

2022. február 24-én úgy éreztem, mindez értelmetlenné vált.

Soha nem hittem volna, hogy egyszer még azt mondom a gyerekeimnek: „Srácok, ne hangoskodjatok! Ma reggel kitört a háború.” Még kevésbé, hogy tudatnom kell velük, hogy a háborút az az ország robbantotta ki, amely történetesen az ő hazájuk is.

Családom fele Ukrajnában, Kijevben él: a bátyám, a nővérem, az ő családjaik, gyermekeik, és idős nagybátyánk, aki 1939-ben született.

Így hát az én államom (formális tekintetben az én nevemben is fellépve) háborút indított az én szeretteim ellen.

A hivatásom segített talpra állni: elhatároztam, hogy rögzíteni fogom a történéseket. Hiszen mindannyian egy iskolai történelemkönyvben kötöttünk ki, annak legsötétebb lapjain.

Február óta jóformán nem is voltam otthon, utaztam, emberekkel beszélgettem és forgattam. De e könyv hőseit sokszor nem is a betervezett szakmai utak és a leszervezett találkozók során vezérelte hozzám az élet, hanem megfoghatatlan módon, a határállomásokon, a vonaton, az utcán, ismerősök vagy ismerősök ismerősei révén, véletlenül kihallgatott beszélgetések, találomra feltett kérdések után.

A háború életeket vett el, és mindannyiunkat magával rántott a gyűlölet végtelen örvényébe, de nekem sikerült lépésről lépésre közelebb jutnom mindahhoz, ami teljességgel felfoghatatlan, megbocsáthatatlan és helyrehozhatatlan. Tudom, hogy e könyv hőseinek időnként milyen nehéz volt találkozni és beszélni velem. Néha az volt a gond, hogy éppen én voltam az, akivel beszélniük kellett. De ezek a nagyszerű emberek mégis minden alkalommal erőt vettek magukon. És leültek velem beszélgetni.

Így készült el az a film, amely 2022 nyarán került fel a YouTube-csatornámra.

Őszintén szólva úgy gondoltam, hogy a film megjelenése megkönnyebbülést hoz számomra. Többé nem fog a fejemben zsongani mindaz, amit hallottam és amit láttam, sikerül elengednem ezeknek az embereknek a történeteit. Kifújhatom magamat.

Ám a film ugyan kijött, de a hőseim – sem azok, akik feltűntek a filmben, sem azok, akiknek a története nem került be a végleges változatba – nem tágítottak tőlem. Szerepeltek az álmaimban. Fülembe csengett a hangjuk. Rájöttem, hogy képtelen vagyok ezzel az egésszel megbirkózni, ha nem írom meg.

Így aztán 2022 nyarán dolgozni kezdtem ezen a könyvön. Mialatt írtam, újabb és újabb hősökkel találkoztam az életben. A háború nem ért véget. Igaz, egyre nehezebb volt ellenállni a késztetésnek, hogy hozzászokjam. De én dolgoztam. Ez a könyv lett az eredmény.

Szóval, amikor előszót kértek tőlem, hetekig ültem az üres képernyő előtt. Ez megviselt, sehogy sem értettem, miért nem vagyok képes egy szót sem leírni.

A könyv egyik kedves szereplője húzott ki a pácból, aki a kézirat elolvasása után ezt írta nekem: „Mindegyikünk átélte a maga szörnyű és tragikus, de egyetlen történetét. Te pedig átélted az összeset.”

Igen, így igaz.

*   *   *

Az út Berlinből Naumburgba kicsit több mint három óra vonattal, Saalében át kell szállni. Miért vállalkoztam rá?

Saalében huszonnyolc percem van a csatlakozásig. Milyen nagy pályaudvar. Üvegtetős. Felnézek. Repülőgép suhan át az égen. Valahogy eszembe villan, mi van, ha épp a pályaudvarra készül bombát dobni. Mostanában mindig ilyesmi jár a fejemben.

És képtelen vagyok drónfelvételeket nézni. Szinte már nevetséges – egy ismerősöm küldött egy történetet az Ivanovi régióból (Oroszországból) egy jávorszarvastehénről, akinek kicsinyei születtek az erdőben, arról, hogy éldegélnek ott. A barátom egy drónnal filmezte le őket – a tehenet, a borjakat, az erdőt. Én nem bírom megnézni. Félek. Úgy érzem, mindjárt kiront valaki az erdőből, lövöldözni kezd, visszalőnek rá, elesik, a halálát felveszi a drón, én pedig ezt, a halált fogom látni a felvételen. A szarvasborjak helyett. És nem sírok. A háború egy éve alatt leszoktam a sírásról, ahogy mindenki más.

De most Saaléban állok, a pályaudvaron. Senki sem akar bombát dobni ránk, és itt senki sem fél a drónoktól. Igyekszem feltűnés nélkül úrrá lenni a szorongásomon. Elindulok, és veszek egy narancslevet. Mennyibe is kerül? Három euró? Négy? Vagy két és fél? Nem emlékszem. Abban a pillanatban, amikor a pénztárgép kijelzőjén felvillan az összeg, megérkezik Tánya üzenete Mariupolból.

Tánya ezt írta:

„Azóta, hogy március elején elkezdődtek a folyamatos bombázások a Tengeri sugárúton, ahol a lakásunk volt, én anyámék házának óvóhelyén laktam a gyerekeimmel. Három-négy naponta hazajártunk az egy kilométernyire lévő házunkba, mert a két macskánk a lakásunkban maradt. Március 11-én hazamentem megetetni az állatokat. Már indulni készültem visszafelé, amikor bombázni kezdtek. A házunk tetején aknavetőt állítottak fel a fegyveresek. A ház megremegett, a szobákra sűrű porfüggöny ereszkedett. Az egyik lövedék egészen közel csapódott be, lerombolva egy baptista templomot. A repeszektől és a légnyomástól a lakásomban kerettel együtt törtek ki az ablakok. Az utcáról géppuskasorozatok hallatszottak. A lakásban süvítettek a golyók, az ablakon át jöttek be és fúródtak a falba. Én a lakásokat elválasztó folyosón feküdtem a földön. A szomszédok nem voltak ott. Bombázás, sötétség, hideg és teljes magány. Estefelé volt egy újabb becsapódás, a házunkban tűz ütött ki. Egész éjjel égett. Féltem, hogy átterjed a mi lépcsőházunkra is, mert kelet felől fújt a szél. De a csatának reggelre vége lett, és a tűz majdnem elaludt. Hajnali fél öt körül kiszórtam a padlóra néhány kiló macskatápot a cicáknak, engedtem nekik egy egész lavórnyi vizet, és kibotorkáltam a házból. Apokaliptikus kép tárult a szemem elé. Ami történt, az teljesen valószerűtlennek tűnt, és volt egy erős sejtésem, hogy ha visszamegyek a lakásba, meghalok. Akkor még nem tudtam, hogy soha többé nem megyek haza, és néhány nappal később porig ég az egész házunk, benne a kedvenceim, és minden szeretett szomszédom, aki akkor a házban feküdt, betegen vagy holtan…

Üvegcserepeken, palatető-törmeléken, törött betonelemeken át bukdácsolva futottam vissza az óvóhelyre. Elfutottam az óvoda kerítése alatt heverő hullák mellett. Otthon csak az útlevelemet és a rokkantsági igazolványomat vettem magamhoz. A zsebemben volt egy cetli a teljes nevemmel, valamint az anyám és a bátyám címével, hogy tudják, kit kell értesíteni, ha nem jutok vissza, és később megtalálnak.

Útközben egyetlen élő emberrel nem találkoztam. De sikerült eljutnom az óvóhelyig. Amikor beléptem, a lányom rögtön azt kérdezte tőlem: És Ljosa hol van? Rosszul lettem. Ljosa a fiam. Mint kiderült, előző este elindult, hogy megkeressen. De a házunkig nem jutott el, és a pincébe sem ért vissza. Az óvóhelyünkben lakó férfiak találták meg őt pár nappal később a házak közötti grundon, szétroncsolt hassal. Én tehetek róla, hiszen engem akart megkeresni. Ezt soha nem bocsátom meg magamnak. Aljosát az udvarunkon temettük el.”

Tulajdonképpen azért megyek Naumburgba, hogy találkozzak Tányával. Van róla egy fényképem: fekete hajú asszony áll egy kupés vonatkocsi folyosóján. A karjai maga mellett, az egyikben mintha szatyrot szorongatna. De az is lehet, hogy nincs ott semmiféle szatyor. A képet egy önkéntes küldte el nekem, aki segített Tányának elhagyni Oroszországot, és eljutni Naumburgba. Az önkéntes azt is megjegyezte: „Az egész háború alatt Tánya volt a legnehezebb fuvarom.”

Azon töprengek, vajon hány embert hozott ki ez az önkéntes. És azon, hogy ez a valaki azelőtt fogorvos volt, és kasmírsálakat kötögetett egy oroszországi kisvárosban. Most pedig már tudja, hogy lehet kijuttatni Oroszországból egy embert rendes iratok nélkül, hogy lehet meggyőzni a továbbélés értelméről valakit, aki mindent elveszített, és hogy juttathatunk Oroszországból Ukrajnába halottak azonosítását lehetővé tévő DNS-mintát. Ami azt illeti, ezek fontos ismeretek.

Tánya megpróbál lebeszélni a találkozásról. „Gyermekparalízisem volt – írja. – Ez csúnya dolog.” Én pedig arra gondolok, micsoda hőstett egy gyermekparalízisesnek két gyereket szülni! Biztosan nagyon büszke volt erre.

Tánya egyébként az oroszországi Primorjéből származik. A szülei az 1980-as években vitték el a szovjet Mariupolba, a langyos vizű Azovi-tenger partjára. Úgy tartották, hogy a tengeri fürdők itt jó hatással vannak a paralízises gyerekekre. Tánya szülei megszerették a várost, és ideköltöztek. Tánya felnőtt, férjhez ment, és lám, két gyereket is szült, egy kisfiút és egy kislányt. És lett egy tengerre néző lakása.

Felszállok a vonatomra. Egy bő óra múlva találkozni fogok Tányával. A vonat nekilódul, Tányától pedig új üzenet érkezik:

„Az anyámmal és a lányommal már ki sem mentünk a pincéből a fiam és a férjem halála után. Rajtunk kívül nagyjából száz ember volt ott. Ülve aludtunk, mert másra nem jutott hely. Nem volt sem villany, sem víz, semmilyen kapcsolatunk nem volt a külvilággal. Egész idő alatt nem tudtunk mosakodni, de még a csizmánk és a sapkánk sem került le rólunk. Nagyon hideg volt. Először romos boltok bojlereiből szereztünk vizet, aztán havat olvasztottunk, aztán felforralt ipari vizet ittunk. Aztán már nem volt víz. A lakóházakban táborozó mesterlövészek vadászni kezdtek a férfiakra, akik kimerészkedtek a pincékből, hogy vizet szerezzenek, vagy megmelegítsenek egy kannányit a tábortűz felett. A halottakat a ház előtt temettük el, a bombatölcsérekben.

Március 29-én a lányom felment az anyám lakásába, hogy lehozzon pár takarót, gyógyszereket és grízt. Nagyjából húsz percig volt távol. Valaki azt mondta: Biztosan nem találja a gyógyszereket! Ekkor hatalmas robbanás történt, a ház megremegett, a levegő tele lett cementporral, majd csend következett. Aztán az emberek elkezdtek ordítani. Amikor feljutottunk, láttuk, hogy ég a lépcsőházunk. A szomszédom berohant a lépcsőházba. De gyorsan vissza is jött. Azt mondta, hogy Ljuda nincs többé. A többit mintha már ködön át láttam volna, vagy valami lassított felvételen.

Megpróbáltam felmenni a házba, de nem engedtek.”

A mellettem lévő sorban a diákok TikTok-videót forgatnak, nevetnek.

Sűrűn kapkodom a levegőt, nehogy elsírjam magam. Tánya egy üzenetben megírja, hogy azért írta le nekem a történetét, hogy ne kelljen beszélnie róla, amikor találkozunk. Azt írja, fél, hogy nem tud úrrá lenni az érzésein, és nem akar sírni.

És azt, hogy Mariupolt, azt a kerületet, ahol ő a családjával volt, csak Oroszország irányában lehetett elhagyni. Így hát Tánya az agyrázkódást szenvedett anyjával Rosztov-na-Donuba került, az én szülővárosomba. Az anyja kis idővel később meghalt, Tányát pedig átszállították egy másik ideiglenes menekültszállásra, a Moszkvától száz kilométerre lévő Rjazanyba.

A szállás vezetősége egy év elteltével választás elé állította: Tánya vagy lemond ukrán állampolgárságáról, és elfogadja az oroszt, vagy elhagyja átmeneti szálláshelyét. Orosz önkéntesek karolták fel, akik a rendőri megtorlást kockáztatva segítenek az ukrán menekülteknek eljutni Európába. Így az orosz Tánya, aki az ostromlott Mariupolban mindenkit elveszített, akit szeretett, ukrán útlevelével Naumburgban kötött ki.

Tánya a vonatnál vár rám. Senki más nincs a peronon. Elindulunk valahová. Hová? A pályaudvar kapujában egy szobor áll, egy nő bőrönddel a kezében, de nem tudom rendesen megnézni, izgulok.

– Egyáltalán nem látszik a gyermekparalízis! – mondom Tányának.

– Csak mert még nem vagyok fáradt – feleli.

Nincs hová mennünk. Minden zárva. Vasárnap este van. A pályaudvarral szemben egy tekepályát találunk, teljesen üres. Leülünk a bárpultnál, tejeskávét rendelünk.

Tánya azt mondja:

– A telefonomon egyetlen kép sincs a gyerekeimről. Eltüntettem őket. Nem bírnék ránézni, ne kérjen ilyet, kérem.

A tengerről beszélgetünk. Arról, hogy Tányának gyerekkorában napsapkát kellett hordania. Arról, hogy én kiskoromban jártam az ő Azovi-tengerénél, és ott olyan a víz, hogy az ember csak megy-megy befelé, és még mindig csak térdig ér. Ilyen az a tenger, sekély a vize, ezért langyos.

Ekkor Tánya így szól:

– Amikor a pincében ültünk, az egyik lány – huszonhárom éves volt – ott szülte meg az első gyerekét. Egyáltalán nem volt teje, ez érthető, az idegállapota miatt. Az anyja feljárt a pincéből, hogy vizet melegítsen a lányának és az unokájának. Az egyik bombázás során ez a nő halálos sebet kapott. Aztán nemsokára meghalt az unokája is, annak a lánynak a fia. Az éhség és a hideg ölte meg, képzelheti.

Én ezt nem tudom elképzelni. De hirtelen megértem, hogy ha létezik pokol, annak így kell festenie azok számára, akik ezt a háborút kirobbantották: egy pince, ahol újra és újra megszületik egy gyerek, újra és újra meghal, és a pokolra jutott pontosan tudja, hogy erről ő tehet.

Tánya kikísér a vonatomhoz. Visszautazom Berlinbe, saalei átszállással, Tánya pedig visszamegy a naumburgi szállásra, ahol az egész világ menekültjei élnek együtt. A közös szállás négy emeletén legalább háromszáz ember él. A kicsiny Naumburghoz viszonyítva túl sok. Ezért a szállást legkésőbb nyár végén fel akarják számolni. Tánya ettől mindennél jobban tart, nincs hová mennie. Őt most már senki sem várja sehol.

Tánya átölel, és halkan, mint a szélben susogó levelek, azt mondja:

– Nem tudom, miért élek, miért maradtam életben, és hogyan éljek tovább. Ha gondolja, használja fel a történetemet a könyvéhez.

*   *   *

Ismételten szeretném kifejezni végtelen nagyrabecsülésemet e könyv minden hőse iránt. A bizalmukért, amivel megtiszteltek, amikor rászánták magukat a beszélgetésre, és azért, hogy eltökélten törekedtek az őszinteségre.

Hiszem, hogy ezek a történetek tanúságtételek, a háborús idők valódi dokumentumai, amelyek majdani társadalmunk számára biztosítják az emlékezés lehetőségét a háborúra, a viszályra, és az erőszakra, amelyet ellenünk elkövettek.

Nagyon hálás vagyok kedves barátaimnak, Kátya Bolotovszkajának és Dmitrij Muratovnak, Tatyjana Jersovának és Darja Truskinának, Kátya Mihajlovának és Galina Tyimcsenkónak, akik fejezetről fejezetre végigolvasták ezt a könyvet, együttérezve a hőseimmel, és támogatva engem a munka legnehezebb pillanataiban.

Szeretném szívből megköszönni Jana Kucsina, Olga Bobrova és Anna-Marija Guscsina munkáját, akik az orosz nyelvű változatot szerkesztették, amely mély sajnálatomra egyelőre nem jelenhet meg: Oroszországban egyetlen kiadónak sem volt bátorsága a megjelentetéséhez.

1

CSÓTÁNYOK

2022. április 29-e van. Reggel. Az orosz–észt határon vagyok. Az orosz oldal neve Sumilkino, az észté Luhamaa. A négy határőrbódé (három orosz, egy észt) a szovjet időkből maradt Riga–Pszkov autópálya egy másfél kilométeres szakaszán áll. Erdő veszi körül őket. Néha róka szökken ki az erdőből a határon vándorlókhoz. Elég szelíd, de közel azért nem merészkedik: kijön, rájuk pillant, és visszafut az erdőbe. Később, a határ túloldalán, újra előbújik.

Közvetlenül az észt határállomás mellett van egy büfé. Általában a kamionosoknak szolgálnak fel tartalmas reggelit: óriási adag rántottát szalonnával, sült krumplival és kétszersülttel.

Én egy kávét kérek.

Bejön egy asszony – egy gyerek a karjában, a másikat kézen fogva vezeti, mögötte a férje három nagy, kockás táskát cipel, és egy gurulós bőröndöt húz. A nő a pulthoz lép, teát kér és csokit, kérdezi, fizethet-e rubelben.

– Nem.

– Orosz bankkártyával lehet? – kérdezi.

– Nem lehet.

– Hrivnyában?

– Nem.

Hátat fordít, nem hallgatja végig a magyarázatot.

A hátától kérdezem:

– Nem vehetném meg maguknak?

Nem fordul vissza. A gyerek fordul felém, a kislány. De az anyja már húzza is maga után. A kislány elfordul.

Veszek két csokit és egy teát. A büfé előterében állnak. Nyújtom nekik a csokit és a teát, nem veszik el. Ugyan már, mondogatom, hát miért nem kérik, micsoda dolog ez?

– Hogyhogy micsoda dolog? Hogy érti ezt?

Nem kiabál, de látom, hogy dühös. Megszorítja a kislánya kezét.

Nem mondok semmit.

– Nem kell a csokija, van termoszunk.

Erre sem mondok semmit.

A nő így szól:

– Mariupolból jövünk.

– Értem – mondom neki.

De nem értek semmit. A kezemben ott a két Twix. Állok, nem mozdulok. Nem tudom, mit kéne tennem: menni vagy maradni. És még ezek a csokik is.

Úgyhogy annyit mondok:

– Az én nevem Kátya.

– Marina – feleli a nő, és a lányai felé biccent: – Ánya, Léna. Ez itt a férjem, Szergej.

– Hogyan segíthetnék? – kérdezem.

– Nincs szükségünk segítségre. Mindjárt értünk jönnek. Lengyelországba megyünk.

Elmondom, hogy vannak ismerőseim Lengyelországban. Szeretnék, hogy felhívjam őket? Hátha tudnának segíteni szállást találni. Ez hat, Marina beleegyezik.

A lengyel ismerőseim szerencsére felveszik a telefont, és megbeszéljük, hogy eléjük jönnek Krakkóba.

Hogy ezek után miért hozom szóba megint a csokikat?

– Nem kell – mondja Marina –, van mindenünk.

– Azért, mert orosz vagyok? – kérdezem.

– Azért, mert nem ismerem magát – mondja ő. És hozzáteszi: – Ne haragudjon.

Felajánlom, hogy megvárom velük azokat, aki elviszik őket Lengyelországba, ha valami balul üt ki, nekem itt az autóm.

Marina azt mondja, nem kell. Megvárják ők maguk.

De azért így maradunk, öten, egy padon a luhamaai orosz–észt határállomás restijének előterében.

Csendben vagyunk. A gyerekek is. Hallgatnak, és el sem mozdulnak onnan – ez nagyon furcsán fest.

Közös hallgatásunk kezd fojtogatóvá válni.

Kilépek, hogy kószáljak egy kicsit a levegőn.

Marina férje kijön utánam rágyújtani. Megszólal:

– Egyébként vidám nő a feleségem. Harmonikázni szokott, énekelni. Képzelje, ő maga játszott és énekelt az esküvőnkön. Igazgatóhelyettes volt egy iskolában, ő felelt a kulturális rendezvényekért: koncertek, ünnepségek, vicces kérdéseket talált ki a vetélkedőkre. Mindenkit megnevettetett. Elhiszi? Hát, én sem igazán. Egy pincében ragadtunk három hétre, és túl sok mindent láttunk. Marinának idegösszeomlása volt, azt hittem, teljesen megháborodik. A kisebbik gyereknek akkor volt az első születésnapja, ott, a pincében, március 23-án.

– Nekem is március 23-án van a születésnapom – mondom, csak hogy mondjak valamit. Még mindig ott állok, kezemben a csokikkal. Felkel a nap. Marina kijön a kislányokkal. A rókáról mesélek nekik, csak hogy teljen az idő.

És akkor Marina megszólal:

– Amikor kitört a háború, eltűntek nálunk a csótányok. Csak úgy fogták magukat, és felszívódtak egyik napról a másikra. Földszinten laktunk, folyton azon nyűglődtünk a férjemmel, hogyan szabadulhatnánk meg tőlük, szörnyen elszaporodtak. És akkor hopp, már egy sincs! Okos állatok ezek. Vajon hová tűnhettek? Nem tudja?

Nekünk bezzeg meg sem fordult a fejünkben, hogy futni kéne, menteni az irhánkat. Nem is mentünk sehova. Még akkor sem, amikor már lőttek. Az utolsó pillanatig nem hittük el, hogy ilyesmi megtörténhet. Azt hittük, az lesz, mint rendesen, hogy a város szélén talán lesznek károk, lövöldöznek kicsit, aztán lenyugszanak, mint az elmúlt nyolc évben mindig. Hiszen hallottuk mi, hogy lőnek, onnan ide, innen oda. De hogy háború? Nem, ezt nem hittük el. Ezek szerint a csótányoknak több eszük van?

Hallgatok.

Marina huszonnyolc éves. Egészen apró termetű nő, magas férjének csupán a könyökéig ér. A haja fekete, mindig csodálkozó arcából nagy barna szemek ragyognak ki. Kisebbik lánya, Ánya egyéves, a nagyobb, Léna, nyolc lesz az ősszel. Léna 2014-ben jött világra egy donyecki szülészeten, az első összecsapások zajában.

– Donyeckbe mentünk szülni, az anyósomhoz – mondja Marina. – Ő szülész-nőgyógyász. Hogy minden simán menjen. No hiszen. Aztán húztuk is a csíkot Donyeckből, ahogy bírtuk, a pólyás gyerekünkkel, ő meg – bök a férjére – csak fogta a fejét, hogy hogyan küldhetett minket oda az anyjához. No, hát hazamentünk. Új házban laktunk, a lakás a tengerre nézett, bár a tenger nem látszott a földszintről. De az illatát éreztük. Fél óra sétára volt tőlünk a tenger. Nagyon jó lakás volt, nagyon szerettem. Jól éreztük ott magunkat, olyan otthonosan berendezkedtünk. A magunk módján, érti, ugye? Nemrég vettünk új tévét. Szó se róla, jó lakás volt. Kétszobás. Most már nincs meg. És a nyugalmunk is odavan. Nem is lesz már nyugtunk sehol. Sehol sem lesz már. Sehol.

Félek, hogy mindjárt elsírja magát. De Marina nem sír. Csak ismételgeti: – Sehol. Sehol. Sehol.

Ánya viszont sír. Megitatják teával a termoszból.

Csörög a telefon. Az önkéntes, aki a terv szerint idejön értük, és elviszi őket a lengyel határig, elakadt. Jöjjenek velem, mondom én, elé megyünk kocsival.

Marina tiltakozik. De aztán csak belemegy. Elindulunk.

Az mondja, milyen érdekes itt a táj, szinte már északi, ezekkel a magas lucfenyőkkel. Vagy ezek feketefenyők?

– Nem tudom megszokni – mondja.

– Mit? – kérdezem.

– Semmit nem tudok megszokni – feleli –, érti? Én nem vagyok csótány! Nekem nem mindegy, hol vagyok. Nem tudok felkerekedni, ha veszélyt érzek, és visszamenni, ha újra van mit enni. Érti?

Szergej megfogja a könyökét: – Na, Marina…

– Minden rendben – mondja –, nem vagyok ideges. Csak képtelen vagyok megszokni, érti?

Marina hol bőbeszédűen hadar, hol hallgatásba merül. Most, miután Szergej rászólt, hallgat. Szerintem még akart volna valamit mondani, de hallgat, néz kifelé az ablakon. Fenyők, fenyők, fenyők.

Fél órát autózunk csendben. Elhagyjuk Észtországot, Lettország jön.

– Milyen jók itt az utak – mondja Szergej. – Oroszországban rosszabbak. Nálunk, Ukrajnában is jók az utak. Azok voltak. Most már nyilván nincsenek is utak. Amelyiket nem bombázták szét, azt felszaggatták a tankok.

Felszaggatták, így mondja. Nem tönkretették, vagy szétlőtték, vagy feldúlták.

Azt mondja:

– Az utóbbi időben elég rendesen kiépült a város. Mióta új polgármesterünk lett, kifejezetten jól alakultak a dolgok: rendbe hozatott minden régi házat, az utakat, a színházat, mindent szépen megcsináltak, azt az új Jégpalotát is felhúzták, hogy a gyerekeknek legyen hol hokizni. A strand is nagyon szép lett. Tudta, hogy a szovjet időkben a mi Mariupolunknak egymillió körüli lakosa volt? Aztán, amikor az Unió szétesett, sokan leléptek. De mostanában már kezdtek visszaköltözni, már úgy értem, még a háború előtt. Olyan szép lett a városunk, olyan szökőkútjaink voltak, hogy azt el sem tudja képzelni! Gondoltuk is, hogy ezen a nyáron nem utazunk el sehova, maradunk, nyaralunk itt a saját tengerpartunkon. Na, jót nyaraltunk!

Rágyújt.

Aztán Marina beszél:

– Jól keresett a férjem, az Azovsztalban dolgozott. A mi városunkban a legtöbben az Azovsztalban dolgoztak, vagy az Iljicsben, az egy másik nagy gyár. Ott a kilencvenes években rosszul fizették az embereket, de az utóbbi években már egész jól. De mást akarok mondani…

Amikor az egész kezdődött, az a szirénázás, a férjem munkában volt. Felhív, és azt mondja: „Fogd a gyerekeket, gyertek ide, itt a gyárban lesz az óvóhely.” Én meg futkosok fel-alá a lakásban, és minden kipotyog a kezemből. Szóval elvileg nem lettem kész a csomagolással. Hülye kifogás, hogy ezért nem mentünk le, ugye? Nem is tudnám megmagyarázni, de valahogy lemaradtunk róla. Aztán egy kicsit nyugodtabb lett a helyzet.

Aznap este Szergej hazajött a munkából, és azt mondta, gyerünk, készülődj, megyünk a gyárba, ott biztonságosabb. Én meg azt feleltem: Szerjozsa, van valami rossz előérzetem, vagy a fene tudja, micsoda, de nem kéne odamennünk. Az ott egy kelepce, ha bármi történik, nincs esélyünk kijutni. Azt mondtam neki, földszinten lakunk, innen a leggyorsabb a pincébe jutni, maradjunk inkább itthon, ezek itt a saját falaink, megvédenek minket. És ahogy ezt kimondtam, hirtelen egy nagy bumm. Mintha pont a szobába lőttek volna. Füst és korom szállt körülöttünk, és teljes, sötét csönd. Mint kiderült, nagyjából egy percre megsüketültem. Ányecska a karomban van, őt fogom. De Lénát nem láttam. És aztán egyszer csak jöttek vissza a hangok, úgy, mintha víz alatt lennék. Hallom Ánya sírását, hallom Szergejt, ahogy engem szólongat, kérdezi, egyben vagyunk-e, én meg ordítok neki: „Léna, Léna! Keresd Lénát!”, közben már dől össze a ház, mint egy kártyavár.

Tudja, szokták mondani, hogy az embernek kicsúszik a lába alól a talaj. Na, pont ez történt velem. Az ember mintha kívülről látná magát, és nem tudja elhinni, hogy ez vele történik. Letaglózza a rémület, nem érez semmit, kapkod, de úgy érzi, olyan az egész, mint egy lassított felvétel.

Valószínűleg teljesen leblokkoltam. Szergej egyszerűen kipenderített minket Ányával az ablakon át, ő meg visszament Lénáért. Úgy tűnt, sokáig van bent. Én a ház előtt álltam Ányával, nem is tudom, hogy nem talált el minket valami. De lehet, hogy csak én éreztem soknak. Ő azt mondja, rögtön megtalálta: a kislány megijedt, a hűtő mögött kuksolt összegömbölyödve. Szergej felkapta, és kiugrottak – aztán összedőlt az egész lépcsőházunk.

És hát ott álltunk egy szál ruhában a volt házunk előtt. A ház meg már nem ház, csak egy nagy rakás paneldarab. Fagyott, nem tudom, hány fok volt, de egész csípős hideg. Én akkor valamiért felnéztem az égre. Nem tudom, az Istent akartam-e megpillantani, vagy valami mást. De az ég nem látszott felettünk. Valami szürke katyvasz volt odafent, amiből fekete hó hullott a fejünkre. A koromnak az az undorító, gyomorforgató bukéja még mindig a torkomban van. Nem tudom, hogyan szabadulhatnék meg tőle, már mindent kipróbáltam, szesszel is öblögettem.

Ha Szerjozsa nincs, biztosan ott fagyok meg az udvaron. Ez a fekete hó egyszerűen hipnotizált. Nem hallottam se Lénát, se Ányecskát, aki a karomban sírt. De a férjem megrázta a vállamat, és beráncigált a szemközti házba.

Ott volt, na nem egy óvóhely, óvóhely, mint olyan, nem volt mifelénk, hiszen ott csupa új panelház van. Pincék vannak.

A mi házunkkal szemben két tizenkét emeletes állt. Mindkettőnek volt pincéje. Tudja, ez olyan sorsszerű dolog volt – kiválasztottuk az egyiket, és ha a másikba mentünk volna, mi most nem beszélgetnénk. Azt szinte rögtön ezután rakétatalálat érte.

Most már tudom, hány perc alatt ég le egy tizenkét emeletes ház. Negyven perc alatt. És annyi. Már senki sem él ott. Abból a házból áthoztak a pincénkbe egy eszméletlen kisfiút, fejsérüléssel. Keze-lába lógott, látszott, hogy vége van, menthetetlen, az arca hófehér. De az emberek nem tudtak belenyugodni, köré gyűltek, valaki mesterséges légzéssel próbálkozott, valaki szívmasszázzsal vagy ilyesmivel, nem értek hozzá. Az egyik nő meg nekiállt kimosni a sebét, le akarta kezelni valamivel. És akkor látom, hogy ez az én gyerekem, a mi iskolánkból való, a nevét is tudom, énekelt az iskolai előadásokon. Olyan magas kis angyalhangja van. Szabályosan felcsendült a hangja akkor a fejemben, és ezt már képtelenség volt elviselni. Üvölteni kezdtem, nagyon hangosan: „Rohadt szemetek, gyűlöllek benneteket, legyetek átkozottak!” A férjem pofozgatott, az emberek ellökdöstek onnan. Aztán jó sokáig csak próbáltam magamhoz térni. De ezzel a kisfiúval együtt valami bennem is meghalt. Mintha kiszakították volna a szívemet. Pedig nem a saját gyerekem volt, a sajátjaim itt vannak, hála Istennek élnek. De soha nem fogom elfelejteni a fiú fehér arcát, azzal a hatalmas sebbel a homlokán, a halálom napjáig látni fogom.

És azt mondhatom, éppen akkor határoztam el, hogy életben maradok, és kijutok onnan. És a gyerekeket is kihozom. A férjemet is. Nem fogunk meghalni. Megjegyeztem ezt a napot. Március hatodika volt. Ezután már nem számoltam a napokat. Csak a szűrés után számoltuk ki, hogy huszonegy napig voltunk lent a pincében. És Ányecska ott lett egyéves. Szergej mondta, hogy magának is akkor van a születésnapja. Maga biztos másképp ünnepelte.

A kisebbik gyereke, Ánya a nagyobb lány ölében alszik, az pedig, Léna, az utat szegélyező fenyőfákat nézi. A férje, Szergej az ablak felé fordulva cigarettázik. Megállunk az előre megbeszélt benzinkútnál, lett területen, megvárjuk az önkéntest, átpakoljuk a csomagokat az ő kocsijába. A biztonság kedvéért megadom nekik a telefonszámomat. Elbúcsúzunk, továbbindulnak Lengyelország felé. Egészen biztos vagyok benne, hogy soha többé nem találkozunk. Ez valamiféle megkönnyebbüléssel tölt el. Nehéz vele beszélgetnem.

De egy pár héttel később rám ír: „Üdvözlöm, Marina vagyok Mariupolból. Én meséltem magának a csótányokról. Beszélhetnénk?”

2

MÁGNES

Julja lófarokban hordja a haját, az összefogott kontyot csattal a tarkójához tűzve. Profilból nézve nem sokkal a gumi alatt látszik a fejéből kitüremkedő fémdarab. Egy repeszszilánk. 2022. március 6-án fúródott Julja fejébe.

Másfél hónappal azután találkozunk, hogy megsebesült. Julja nevet:

– Képzeld, odatettünk egy mágnest, és megtartotta!

Megkérdezem, miért nevet ezen. Kiveszi a csatot, lassan leengedi a haját. Aztán így felel:

– Sírni már sírtam eleget. Sírni végül is könnyű, tudod? Amikor fáj valami, könnyebb sírni, mint nem sírni. Tudtad ezt? Ül az ember a kezét tördelve: semmim se maradt, kikészítettek, elvették a hazámat. Mert elvették. Elvették a házunkat, elvették az életünket. Mindent, amit szerettünk, elvettek vagy kinyírtak. Akiket szerettünk, azokat is. Kinyírták őket. Ezt nem lehet helyrehozni, mondjanak nekünk bármit is az új életről, aminek most nekivágunk. Nincs már semmink. De nem fognak könnyezni látni. Én többé nem sírok. Élnem kell. Valahogy élnünk kell tovább, érted?

Julja körbenéz, mintha azt latolgatná, pontosan hol és kivel fog majd élni tovább. Julja Mariupolban született, ott is nőtt fel. 2022 májusában találkozom vele Taganrogban, Dél-Oroszországban. Csend van. Sokan vannak itt körülöttünk, de mindenki nagyon halkan beszél.

Két irodai széken ülünk a Sportpalota egykori kosárlabdapályájának sarkában, a Lenin úton.

A Vörös Kazánépítő Sportpalotát 2022 februárjában, még a háború előtt alakították át ideiglenes menekültbefogadó ponttá (IMP-vé). Az egykori fedett kosárlabdapályán faltól falig sorakoznak a kempingágyak. Ezeken ülnek, fekszenek, aludnak, étkeznek – vagyis élnek – a menekültek, akiket a háború sújtotta, lebombázott ukrán városokból szállítanak Oroszországba. Az ilyen IMP-kben egytől öt napig tartózkodhatnak a menekültek, utána továbbszállítják őket az ország belseje felé.

A taganrogi IMP maximum ötszázhatvan ember befogadására alkalmas. De most nincsenek annyian. Sokan közülük gyerekkel vannak, akárcsak Julja. A gyerekek a telefonjukat nyomkodják. De Julja fia, Platon még túl kicsi ahhoz, hogy sokáig elfoglalja magát valamivel, akár egy telefonnal. Kétéves és négy hónapos. Az egykori kosárlabdacsarnokban kialakítottak egy gyereksarkot. Egy matrac a földön, rajta játékok hevernek: négy kocka, egy vezetőfülke nélküli teherautó, egy darus kocsiból maradt daru és egy kis piros autó. Platon az utóbbival játszik.

Julja le sem veszi a szemét a fiáról. Platon meg, ahogy meghallja a saját nevét, odajön az anyukájához. Néha iszik egy kis vizet a cumisüvegből, amit Julja a kezében tart.

Julja azt mondja:

– Ha én nem hagyom abba a bőgést, róla ki fog gondoskodni? Minek neki egy olyan anya, aki folyton bőg, és semmi nem tud megmagyarázni? Képzeld csak el, hogy össze lehet zavarodva – két hónapig egy pincében ücsörgött. Soha nem léphetett ki, érted? Én el sem tudom képzelni, mit élt át. Nem tud beszélni. De amit kérdezhetne, azt már én is sokszor végigvettem magamban:

Hogy lehet, hogy az életem első két évében jól teltek a napjaink, mindennap sétáltunk a parkban, eljártunk nagymamához-nagypapához csak úgy gyalog, most meg ki sem mehetek a kertkapun?

Hol vannak a játékaim, hol van az ovim?

Miért vagytok mind ilyen ijedtek, miért változtatok meg ennyire?

Kik ezek az emberek, akik bejönnek a házunkba, ordítoznak velünk, és letérdepeltetnek minket?

Hogy lehet, hogy eddig olyan szuper életünk volt, ott volt a nagyi kertje, a barátok, a szökőkutak, most meg ebből nem maradt semmi?

Talán nem is ilyen kérdéseket forgat a fejében, nem tudhatom, hiszen nem beszél. Én persze nem erre készültem, már hogy ilyen dolgok lesznek a fiam fejében labdák és kishajók helyett. Érted?

Megkérdezem Juljától, félt-e Platon a robbanások, lövések zajától. Julja odahívja Platont, és nyugodtan, a szemébe nézve azt mondja: – Bumm. – Platon befogja a fülét. Julja ezt a pincében tanította neki. Arra is megtanította, hogy amikor katonák mennek el a ház előtt, legyen csendben és ne sírjon, és fogadjon szót, hogyha anya azt mondja, „feküdj”. Mert ez azt jelenti, hogy mindjárt priljot (becsapódás) lesz.

A priljot az orosz–ukrán háború újbeszéljének része. Én 2014-ben hallottam először egy donyecki menekült nőtől. Most már mindenki használja. Nem csak a menekültek. A Wikipedián már szócikk is van róla:

„Priljot – tüzérségi lövedék, rakéta vagy önmegsemmisítő pilóta nélküli repülőeszköz becsapódása.”

Julja azt mondja: – Feküdj! – Platon lefekszik a földre, kezét a fejére szorítja. Soha nem láttam még ilyet, hogy egy kétéves gyerek ilyen parancsszavakat tudjon, és ilyen fegyelmezetten teljesítse őket. De Julja, amikor megöleli Platont, elmondja, hogy ez élet-halál kérdése volt. Aztán Julja elfordul, és mintha nem is nekem beszélne, de nem is Platonnak, hanem az egykori kosárlabdacsarnok zöld falának, azt mondja:

– Néha éjjel verejtékezve felriadok, és arra gondolok, mi lesz, ha Platon egyáltalán nem fog beszélni? Mi van, ha így hatott rá? Akkor mit fogok csinálni, hogy fogunk élni? De azt, hogy „mama”, már mondja. Mit gondolsz, az ő korában ez normális?

Azt felelem, igen, az – sok gyerek kezd később beszélni, háború sem kell hozzá. De valójában nem tudom, milyen emlékei maradhatnak ennek a kétéves gyereknek a háborúról.

Julja ezt meséli:

– Már áprilisban volt, hogy először kimentem vele a kertkapun, segélycsomagért mentünk, húznom kellett magammal, félt. Sírt. Elhaladtunk a szomszéd családi házak előtt, ahol régebben ő is járt: ott lakott a keresztpapa, ott a komaasszony, nem messze onnan a férjem húgának családja, a mami meg a papi. Elvileg minden olyan ismerős, elvileg tavasz van, tavaszi illatokat kellene éreznünk. De csak füstszag van. A házakban, ahol régen a mieink laktak, most nincs senki – az ablakok feketék, az üvegük kitörve, minden romos, a bútor az udvarokon hever. Az egyik ablakból kilóg egy dívány. Kék dívány, ezt megjegyeztem.

És a családi házak előtt, ahol veteményes vagy virágágyás van, most szinte mindegyikből bot áll ki a földből, a boton lapocska „holttest” felirattal. A kicsi még nem tud olvasni, de szeme azért van! Mindenhol hullák: elásva is, de van, hogy szőnyegbe csavarva, és kilátszik a feje, egy másik csak úgy hever összeaszottan, már kilógnak a bordái. A nővéremék házánál, a kertben csak úgy a padon feküdt egy holttest egy pufajkába csavarva, fej nélkül. Kiderült, hogy az egyik ismerősünk volt, később az iskola mellett temették el.

Nincs ott már se város, se ember. Nem tudom, mi az, amit nektek a tévében mutogatnak, hogy ki lakik ott és minek. Kik lehetnek azok az emberek?

Ahogy mentünk ott a kicsivel, azon a napon, már tudtam, hogy mi nem maradunk ott. Elutazunk, és új életet kezdünk, ugye, picur?

Julja odabiccent a fiának. Találkozik a tekintetük. Platon megint odajön Juljához, hogy igyon egy kis vizet a cumisüvegéből. Az üveg kiürült, de Julja ezt nem veszi észre. Platon forgatja egy kicsit az üveget a kezében, aztán visszaadja az anyjának, és megy tovább tologatni a piros kisautót.

Platon, Julja és a terem összes többi lakója felett egy plakát díszeleg: „Vár Habarovszk!” Kérdezem Julját, kit is vár Habarovszk, és miért.

Elmondja, hogy ez egy menekültügyi projekt: azoknak, akik hajlandóak elutazni Taganrogból Habarovszkba, adnak némi kezdőtőkét, pár száz négyzetméter földet és menekültstátuszt. Ezt a projektet Oroszország kormánya jegyzi. Az egykori kosárlabdapályán brosúrákat raktak ki, amelyekből megtudhatjuk, milyen szép a Habarovszki körzet, és milyen jól élnek ott az emberek.

Habarovszk a Távol-Keleten van. Taganrogtól hétezer kilométer távolságra. Julja úgy tudja, volt egy család itt az IMP-ben, amelyik belement, hogy a projekt keretében odautazzon. De az indulás óta senkit sem tudnak elérni a családtagok közül. Nem lehet tudni, hogyan alakult a sorsuk.

– Én nem akarok elutazni sehová – mondja Julja –, úgy döntöttem, itt maradok. Itt van tenger. Ez nekem fontos. És minden valahogy Mariupolra hasonlít. Nem nagyon, de azért mégis.

Taganrog Dél-Oroszország egyik legszebb és legrégibb városa. Az Azovi-tenger partján fekszik. Éppúgy, mint a szép, még régebben épült Mariupol, ahol Julja született. A két város között száztizenhárom kilométer a távolság. Két óra autózás. Amikor Julja gyerek volt, az anyukájával ellátogatott Mariupolból Taganrogba, hogy megnézzék Anton Csehov emlékházát.

Most ezt meséli:

– Nyolc óráig tartott idejutnunk. Többet álltunk, mint mentünk. A legtöbb várakozás a szűrésen volt. Rengeteg időt vesz el, amikor kérdezgetik az embert, ismer-e valakit, aki ellenzi Oroszország felszabadító hadműveletét. Szórakoztok velünk, hogy ilyeneket kérdeztek? Csak nem gondoljátok, hogy mindenki csak ült és várta, hogy majd jönnek, elveszik mindenét, és agyonlövik a többivel együtt? Mi fán teremnek azok az emberek, akik erre vágynak, nem tudom… Vagy pont az ilyeneket akarják kiszűrni?

Julja elhallgat. Elfordul, és a zöld közfalat nézi, a „Vár Habarovszk!” plakátot, a kosárgyűrűt a pályán, amely a fáradt emberek feje fölött meredezik.

– Tudod, szívesen elmeséltem volna nekik, hogy mentek a dolgok. De azt hiszem, őket ez nem érdekelte volna. Mit kezdjenek a részletekkel? Nem őket szabadították fel. Ők a felszabadítók voltak.

Azt kérdezem Juljától, félt-e. Megvonja a vállát.

– Én aztán nem. Raktárvezetőként dolgoztam az Azovsztalnál, nem félek én semmitől. Anyám mindig azt mondta, belevaló vagyok. Én vagyok a tökös csaj a viccből, tudod. Úgyhogy amikor kitört a háború, én valahogy rögtön tudtam, hogy nem csinálnak ki, túlélem valahogy. Én is túlélem, a kicsit is kihozom. De, még a háború legelején, volt, hogy leültem a gyerek ágya szélére, és nem tudtam, felkeltsem-e. Arra gondoltam, minél tovább alszik most, annál tovább tart a gyerekkora. A háborúmentes gyerekkora. Végül is tényleg ez lett. Ő még aludt, közben meg már… Tiszta világvége.

De nem féltem. Tudtam, hogy megmenekülünk. Akkor is, amikor március másodikán elment az áram, amikor megszűnt a térerő, vagy amikor elfogyott a víz. Ott ültünk a pincében, a családunk, az anyám, a nővérem a férjével, vagy tíz másik rokonunk, köztük egy nyolc hónapos kisgyerek, ott töltötte be a kilencediket. Meg még egy nő a kislányával, a szemben lévő házból rohantak be – az ő házukat találat érte, halottak hevertek a pincéjükben, leszakadt végtagokkal. Ők ketten meg, akik megmaradtak, bejöttek hozzánk. A kislánynak megégett a keze, az anyukának vállsebe volt… Éjjel elosontunk velük a kórházba. Nem tudom, mi lett velük.

Egyik nap, nem tudom, pontosan mikor is, már összefolyik az egész, mintha egyetlen végtelen nap lenne, vagy inkább éjszaka, egyszer csak a kollégium előtt, az ott van pont mellettünk, a sarkon túl, megáll pár páncélozott csapatszállító. Katonák jönnek, káromkodás, lövöldözés, sikolyok, kikergettek mindenkit a pincéből, és ők maguk vackoltak be oda éjszakára. Még a kajájukat is befalták. Le se tojták, hogy voltak gyerekesek is közöttük, csak kizavartak mindenkit a fagyba. Hát, mi bevittük magunkhoz a gyerekeseket. Három embert egy éjszakára. Aztán, már bocsánat, de nekünk is élni kell valahogy. Róluk se hallottam, remélem, kijutottak. Mi meg csak ültünk, ültünk ott csöndben, Kátya. Tűrtük, amit kellett, mert én tudtam, hogy csak ki kell várni a végét.

Julja egyszer csak elhallgat, és megkérdezi: – Kérsz teát? – Nem kérek, de azért kimegyünk a teremből a kékre mázolt étkezőbe. A hűtőtartályból vizet töltünk Platon üvegébe. Julja feltesz egy teát. Belép egy nő, és elmondja, hogy vacsora csak hatkor lesz, de adhat kenyeret.

– Mint egy úttörőtáborban – súgja Julja, és rám kacsint. De hangosan udvariasan azt feleli, hogy kenyeret nem kérünk, minden rendben.

– Kimegyünk? – tessékel, a teáról már meg is feledkezve.

Kilépünk az udvarra. Az eresz alatt gyerekek játszanak, kisebbek és nagyobbak együtt, Platon csatlakozik hozzájuk. A szülők félreállva cigarettáznak. A Sportpalota kerítésén kívül tilos tartózkodniuk. Kihalászunk Platonnak egy nagy sárga műanyag autót a kijáratnál lerakott rollerek és biciklik halmazából. Körbesétáljuk a Sportpalota hátsó részeit, letáborozunk a fal mellett. Julja rágyújt. És beszélni kezd:

– Amikor a harci cselekmények már előrébb folytak, távolabb a házunktól, az Azovsztal felé, elkezdtünk előbújogatni. Tűzifát vágni, levegőt szívni, cigizni, ilyesmit.

Akkor, március hatodikán négyen mentünk ki egy cigire. Az egyik lány ott helyben meghalt. Nekem a fejem, a kezem és a derekam sérült meg.

Beszívja a füstöt. Csendben nézem. Nagyon különös ez a néhány pillanat: akar is, nem is beszélni arról, ami történt. Nem tudom, mire gondol, de a következő szippantás után már tudom, hogy elmondja. És Julja mesél:

– Nem is jöttem rá rögtön, hogy mi történt, először a barátnőnket próbáltunk valahogy összeszedni, hogy kórházba vigyük. De hasi seb volt… Esélytelen. Aztán azon kaptam magam, hogy nem látok semmit, folyik a vér a szemembe, le a pulóveremre a fejemről. Rászorítottam a kezemet, hogy ne vérezzek mindent össze, és nyomás a házba, a mosdóhoz. Lehajoltam. De nem volt otthon semmi, se víz, se világítás, belőlem meg ömlik a vér. Patakzik, úgy mondják, igaz? Na nem. Nem úgy folyt, mint a patak, hanem mint amikor egy kancsóból vizet locsolsz a kezedre. Úgy. Már az ájulás szélén voltam, és akkor megijedtem: mi lesz most? Tényleg mindjárt meghalok, és nem tudom kivinni a kölykömet ebből a pokolból? Nagyon rémisztő volt, Kátya. Annyira, hogy egyszer csak elkezdtem mondogatni magamnak:

kutyafüle.

Megkapaszkodtam a mosdó peremében, és mondom anyámnak, vizet, adj egy pohár vizet. Azt olvastam valahol, hogy ha elájulni készülsz, vizet kell inni.

Nem is ájultam el. Elbírt a lábam. Anyám lekezelte mindenemet vodkával, bekötöttük a fejemet. És amikor a fejem már be volt bugyolálva, érzem, hogy nyomja valami az oldalamat, a kardigánomon ott a lyuk, szinte átment rajtam a repesz. Bement, a bordám megállította, csak a vége lógott ki a másik oldalon. Mit csináltam volna? Még egy kis vodka, és visszanyomtam. Amerről jött. Fel se szisszentem. Ráadásul ezt az egészet csendben csináltuk, nem akartunk zajongani. Képzeld, a picur fel sem ébredt!

Julja nevet. Büszkén.

– Julja, miért nem mentél kórházba? – kérdezem.

– Na és kire bíztam volna a kicsit? Hiszen ott a pincében mindenkinek megvan a maga feladata – mosni, főzni, takarítani, fűteni… Ez a sérülés jól hazavágott, legalább három hétig nem tudtam teljes gőzzel segíteni. A falnak támaszkodva jártam. De reggelenként sapkát húztunk a fejemre, a kötésre, hogy ne ijesszem meg Platont.

Megint rágyújt. Azt kérdezem, emlékszik-e, honnan jött a gránát. Beszívja a füstöt. Kifújja.

– Hát, a Vinogradnij utca felől. És akkor mi van?

Kihívóan kérdezi. Mintha én tudnám, kinek voltak állásai a Vinogradnij utcában, és a válasznak meg kéne döbbentenie.

De én 1989-ben jártam legutóbb Mariupolban, amikor a Szovjetunió – bár mi ezt akkor még nem tudtuk – a végóráit élte. Cseresznyét vettünk a nagymamámmal a piacon, és fürödtünk a tengerben. Azt sem tudom már, milyen utcában laktunk, és a közelében volt-e a Vinogradnijnak.

– Kik voltak ott?

– Hát a DNR![1] – feleli.

Kis hallgatás után folytatja:

– Másnap pedig bejött a házunkba a Nemzeti Gárda, szóval, a mieink, az ukránok. Kérdezik:

Van itt még valaki?

Nincs.

Csak ti?

Igen.

Na jó.

Körbepásztáztak a fegyvereik csövével, olyan vészjóslóan. De mi nem adtuk ki a férfijainkat, szükségünk volt rájuk, hogy fát vágjanak, vagy legalább megvédjenek, amikor már kurva nagy a gáz.

Így tudtam meg, hogy Juljának van férje. És hogy ő is ott volt velük a pincében, és még három férfi rajta kívül. De nem jut időm erre reagálni, mert Julja folytatja:

– Aztán csak jöttek és jöttek – a Nemzeti Gárda, a DNR, az Azov, a kadirovisták, az oroszok… Csak győzze az ember cserélgetni a zászlót a házon! Persze nekünk nem volt semmilyen zászlónk. Mi csak ott ültünk, és vártuk, hogy ezek mind elmenjenek. Mindennap légzőgyakorlatokat végeztem. Lélegeztem, hogy legyőzzem a félelmet. Tudod, hogy? Elszámolsz tízig – belégzés, aztán még tízig – kilégzés. Kezdetben még szédelegtem tőle. De aztán használt.

Volt egy nap, amikor ez jól jött. A „felszabadítók” jöttek: pofa be, térdre mindenki, papírokat! És bökdösnek a géppisztollyal: siess, ne vacakolj!

Néztem őket, és lélegeztem.

egy

kettő

három

négy

öt

hat

hét

nyolc kilenc tíz

Nem a félelem miatt. Hanem hogy lenyomjam magamban a dühöt. Ha Platon nem lett volna, sodrófával vagdostam volna nyakon azt a „felszabadítót”, elhiszed? Elkergetem, hogy a lába nem éri a földet. De lélegeztem.

Csak annyi volt, hogy egyszer csak már nem bírtam tovább, és hiába kerülhettünk volna bajba a picurral, megszólaltam:

„Ezek után ti azt akarjátok, hogy itt szívesen lássanak benneteket? Hogy fogsz aludni? Géppisztollyal a kezedben?”

Nem felelt semmit. Csak rántott egyet a géppisztolyán. Valamiért megjegyeztem, milyen volt a szeme. Nem volt benne semmi, se rosszindulat, se szánalom. Megölhetett volna minket, de nem tette. Szerintem lusta volt hozzá.

Aztán egy hét múlva véget ért az egész. Csend lett. Hogy hogy jöttünk rá? Újra hallottuk a madarakat. Tudtam, hogy itt az ideje lelépni. Nem is lelépni, hanem evakuálni. Na, akkor el is mentünk a kicsivel segélycsomagért. Ez már áprilisban volt.

Sötétedik. Julja elszív még egy cigit. Visszamegyünk az egykori Sportpalota belsejébe. Nemsokára vacsoraidő. Az emberek az étkező felé indulnak. Annak szomszédságában van a volt szertornacsarnok, ahol a hivatalos iratok készülnek. A birkózóteremben az orvosi szoba van.

Az egyik öltöző ajtajára papírlapot tűztek, BUTIK felirattal. Csupa elvihető holmi sorakozik benne. A menekültek többsége egy szál táskával érkezik. Julja nagyon büszke arra, hogy ő mindent el tudott hozni, amit szükségesnek tartott – magának is, a gyereknek is.

Felsorolja, miket hozott, még egy körömcipőt is. Hogy ha majd munkát keres, legyen miben állásinterjúra menni. És vízforralót is.

Az ujjain számlálja: bakancs, szandál, Platon pizsamája, egy ruha, meleg overall, mixer…

Elhallgat, és eltöpreng, mi van még. Én meg kihasználom az alkalmat, és végre rákérdezek:

– Julja, miért utaztál Oroszországba?

– Hova mentem volna?

– De Oroszország támadta meg Ukrajnát.

– Tudom.

– Miért Oroszországba utaztál?

Megismétli:

– Hova mentem volna?

Másképp kérdezem.

– Miért nem mentél Európába?

És ő így felel:

– Kinek kellünk mi ott? Nélkülünk is van elég nyomorult. Most, ha valaki Mariupolból jött, az már rögtön mártír. De nagy volt a városunk. Európában sem fér el mindenki.

Meg hát fel kell nevelnem a picurt. Ott meg csak nyökögnék, semmilyen nyelven nem beszélek. Leég a bőr a képemről, ha valamit rosszul mondok. Az én nyelvem az orosz. Oroszul beszélek, és oroszul gondolkodom. Nekünk élnünk kell, nincs időm azzal foglalkozni, megfelelek-e nekik, meg le kell-e vennem a cipőmet, ha ott belépek egy házba – „jaj-jaj, segítsenek, mariupoli menekültek vagyunk!” Hát nem, én soha nem vállalnám ezt a szégyent. Szóval itt fogok élni. Anyám Mariupolban marad, itt kell lennünk a közelben, hogy ki tudjon jönni, Európával meg ki tudja, hogy lesz majd.

A férjéről kérdezem. A sportcsarnok sűrűje felé bök az állával:

– Vitalij, ints ide a hölgynek, ő egy tudósító!

A középső sor egyik szélső kempingágyáról rekedt „Itt vagyok!” hangzik fel. Egy álmos férfiember felkönyökölve integet nekem, aztán visszadől az oldalára, és a fejére húzza a párnát. Julja nem néz se rá, se rám. Elmélyülten keresgél valamit a melegítőfelsője zsebében. Nem találja.

Vacsorát hoznak. Húsos-krumplis egytálétel. Julja azt mondja, nem éhes. Megkéri a JÓTETT feliratú csuklyás pulóvert viselő önkéntest, hogy vigyázzon egy kicsit Platonra.

Kisétálunk. Julja rágyújt, és megszólal:

– Megleszünk mi, a jég hátán is megélünk. Most szállást keresünk, hogy itt maradhassunk. Kibírom, hiszen tudok lélegezni, emlékszel? Miért nézel így? Csak gondold végig, itt gyorsabban kapok munkát, a saját lábamra állok, és mire Platon iskolába megy, már lesz annyi pénzünk, amennyi nekünk kell. Magamra most nem tudok gondolni. Az ő kedvéért maradtam meg. És most már élni fogunk. Ez a város hasonlít Mariupolra. Ugyanaz a tenger. A szavakat is ugyanúgy ejtik az emberek, itt nem keltünk feltűnést. És a tulipánok is, azok is olyanok, mint a mieink. Nagyon szeretem a tulipánokat. Tudod, ott nálunk, a ház előtt, a parkban, nagyon sok tulipánt ültettek a háború előtt. Amikor már elutazóban voltunk, egyszer csak odanéztem, és mit látok – tulipánok. Persze, belefájdult a szívem.

– Tényleg virágoztak?

– Miért, azt hiszed, a háborútól megállnak a növésben? Hát nem. Kikeltek és kinyíltak. Itt egy bombatölcsér, amott egy ember sírja, és körös-körül tarka tulipánok. Még egy kis szellő is volt, azok meg bólogatni kezdtek, mintha búcsúznának tőlem. Akkor elsírtam magam. De azt mondtam magamban: sírd ki magad, Julja, de egyszer és mindenkorra. És kész.

Szóval én már nem létezem. Én ott maradtam a pincében. Platonnak viszont élnie kell, hogy az ő életében minden másképp legyen. Hogy hozzá ne menjen oda senki, hogy fegyvercsővel bökdösse a képét. Ez a legfontosabb. Leszarom, kinek van igaza, és ki a bűnös, meg hogy mi történt ott egyáltalán.

Ezt nem hiszem el, mondom neki.

Julja dühbe gurul.

– Miért, mi az igazság? És mi lesz, ha én kimondom? Akkor majd mi ketten véget vetünk a háborúnak? A rosszakat megbüntetjük, a jók meg, ha még élnek, hazamennek? Nem kell a te igazságod senkinek. Nekünk élnünk kell. És kész. A többi mind lényegtelen. Hallom, ahogy itt körülöttem a többiek, vagyis sokan, más szülők, mondogatják: majd, ha a gyerekem felnő, elmondom neki a teljes igazságot. Én meg azt mondom nekik erre: „És mi az a ti igazságotok?” „Hát, hogy ezek ilyenek meg olyanok.” Én meg: „Nézz be a szomszédhoz, ő fordítva tudja. A harmadik szomszéd meg azt mondja, ez az egész meg se történt. A negyedik meg mond valami negyediket.” És amíg azon vitatkozunk, mi fán terem az igazság, ki volt itt a jó, a háború felfal mindannyiunkat. Nem mi kezdtük ezt a háborút, a háború jött hozzánk, és elvette mindenünket. Nincs itt mit tisztázni. És nincs igazság sem. Eljött a háború, és szabad kezet adott mindenkinek. Aztán ott álltak a háborúban, a szabad kezükkel.

Igen, a háborút Oroszország kezdte, ti voltatok a támadók. Na de aztán már mindenki a saját szakállára őrjöngött. Vagy talán nem? És senki sem jó ember, amikor háborúzik. De ezt az igazságot nektek nem mondja el senki. Erről senki sem beszél. Mert a háborúban az igazságot minkét oldalon szűrik valahogy – ezt csak úgy higgyétek el, ahhoz semmi közötök, ezt majd mi eldöntjük, ilyenek. Az a lényeg, hogy ebben meg abban legyetek biztosak, a többivel ne törődjetek. Szóval, arról, hogy ki viselkedett jól, ki meg rosszul, nekem nem lesz mit mondanom a fiamnak. Mondjuk úgy, mindenki kitett magáért. Mert ilyen a háború.

De egy dolgot biztos elmondok neki. Elmondom, hogy Ukrajna területén született. Hogy az ő hazája, az ő földje Ukrajna. Még ha orosz útlevele lesz is – másban nem is reménykedem –, akárhogy is, de ezt az igazságot a családunkról nem fogom elhallgatni. Hadd tudja meg. Hadd tudja teljes szívével, hogy ő ukrán. A többi olyan részletkérdés, amit a mi életünkben talán már ki sem tud bogozni senki. Majd egyszer, később, az lehet. De ami engem illet, ezt sem hiszem.

– Szeretnéd megtapogatni? – kérdezi Julja minden átmenet nélkül, és felhúzza a haját a tarkóján.

Nemigen akaródzik, de rábólintok.

Julja tartja a haját. Én először csak látom, aztán meg is érintem a kis fémszilánkot, amely úgy két centi hosszan kiáll Julja fejéből. Hűvös tapintású, hidegebb, mint Julja bőre. Julja egy fekete mágnest vesz ki a melegítője zsebéből, és odakattintja a fejében lapuló repeszhez.

Azt mondja:

– Hát így.

Leveszi, és visszadugja a mágnest a zsebébe.

Nem tudom, mit mondhatnék. Hallgatok.

Amíg Juljával beszélgettünk, végig egy egyenruhás biztonsági őr állt a háttérben, mögöttünk, és még egy másik ember, egy civil ruhás. Róla később suttogva elmondták a menekültszálláson, hogy a szolgálatok embere. De azt nem tudta senki, melyik szolgálaté.

Egy pillanatra sem hagyott minket magunkra. Amikor halkan beszéltük, közelebb jött, hogy egyetlen szót se mulasszon el.

Megkérdezem:

– Tőlük, Julja, egy kicsit sem félsz?

Megvonja a vállát:

– Féltem eleget. Most már nem is tudnék. Mintha kifogyott volna belőlem ez az érzés. Nem tudom, ki tudna nekem még ennél is többet ártani. Érted? Nem érted… Ha nem, az jó. Mert akkor te még soha nem éltél át ilyet.

Megadom neki a számomat. Elmondom, hogy hívhat, amikor csak akar, amiért csak akar. Felírom az övét. Rácsörgök, hogy biztos legyek benne, jól írtam fel.

Elköszönünk. A visszaútról írok neki pár jelentéktelen üzenetet, ezekre válaszol.

Úgy két hétig még írogatunk egymásnak. Csak úgy. Megvagy? Megvagyok. Aztán csend.

2022. május 19. óta Julja nincs fent egyik általam ismert platformon sem, nem elérhető. A taganrogi ideiglenes menekültbefogadó ponton, ahol megismerkedtünk, senkinek sincs információja arról, hol van Julja és a fia. Nem tudom, hol kereshetném őket.

Julja, ha ezt most olvasod, kérlek, jelentkezz. Megvan neked a számom.

TARTALOM

Szvetlana Alekszijevics: Senki sem állt készen ilyen élményekre

Dmitrij Muratov: Egy seb, amely már soha nem heged be

Ljudmila Ulickaja: Egy könyv, amelyet senki nem írhatott volna meg rajta kívül

A szerző előszava

1. Csótányok

2. Mágnes

1  Donyeckaja Narodnaja Reszpublika – Donyecki Népköztársaság. (A ford.)