PALOTAI ZÓJA

SZEXMUNKÁS

Könyv Guru

Budapest, 2025

Érdekel, milyen a hazai szexipar valósága?

A békásmegyeri panelek árnyékában felnőtt Vivien teljesen átlagos életet él – legalábbis látszólag. Érettségi után dolgozni kezd, viaskodik a se vele-se nélküle szerelemmel, kemény tempót diktáló főnökével, problémás ügyfelekkel, segíteni próbálja családját és igyekszik anyagilag a saját lábára állni. Mindez azonban egy olyan munkahelyen zajlik, amelyről sokan csak suttogva beszélnek: egy erotikus masszázsszalonban.

„Jó vendégek, akik elfogadják a helyüket, kedvesek, érdeklődnek, ha mondanivalóm van, és hallgatnak, ha nem vagyok beszélgetős hangulatban. Rossz vendégek, akik beszólnak, nyúlkálnak, fintorognak, kicsinyelnek, és estére kicsinálnak.”

Viviennek szembe kell néznie az előítéletekkel, családja gondjaival és saját vívódásaival, miközben próbál boldogulni. De amikor az élet egyre szorongatóbbá válik, kénytelen elfogadni egy külföldi vendég meghökkentő ajánlatát. Végiggondolva addigi életét, a repülőtérre vezető úton Vivien arra keresi a választ: hogyan jutott idáig? Maradt még bármi, amibe kapaszkodhat, vagy végképp menekülnie kell a démonjai elől?

„Túl sokáig voltam Viki, de talán még nem késő újra Viviennek lennem. Vincent mindig is Vivient kereste bennem. Talán ő segíthet megtalálnom. Vagy inkább végleg elfelejtenem?”

Vajon Vivien megtalálja a kiutat és szabadságot, vagy a múltja végleg rabul ejti?

Palotai Zója regénye felkavaróan hiteles utazás a szexipar kulisszái mögé és egy fiatal nő lelkébe.

TARTALOMJEGYZÉK

Szexmunkás

Utószó

– Jó napot! Monori Vivien névre rendeltem taxit.

A taxis – pocakos, középkorú férfi – visszaköszön, készségesen kiszáll, hogy kinyissa a sárga Nissan csomagtartóját. Könnyedén behelyezi a súlyos, kerekes bőröndömet. Két porcelánkutya a legnehezebb benne, de mégsem ott nehéz, hanem a szívemben. Bebugyoláltam őket a diáklányos munkaruhámba. Még hasznát akartam látni a skót kockás rakott miniszoknyának és a fehér blúznak, ha már majdnem minden mást otthagytam az albérletemben, szemeteszsákokba gyömöszölve. Úgyis holnap kellett volna kiköltöznöm. Ma tűsarkút sem viselek. Legszebb cipőmet már amúgy is más hordja. Meneküléshez elég a barna, puha bőrbalerina.

City Taxi. Még véletlenül sem hívtam volna Ubert. Talán Petrusz jött volna az én pénzemen az apjától vett kocsiban. Ha megmondtam volna neki, hova indulok, még elkezdett volna marasztalni, én pedig, amilyen hülye vagyok, talán adtam volna neki még egy utolsó utáni esélyt.

Mielőtt beülnék hátra, idegesen körülnézek. Fölöslegesen, úgysem tudnék elfutni. Ha fel is tűnne mögöttünk az a fehér terepjáró, legfeljebb a taxisban bízhatnék. Ki tudja, talán egész életében arra várt, hogy egy mindenre képes lánykereskedőt rázzon le a körúti forgalomban. Hiszen annyi, elsőre átlagosnak tűnő férfi arca ragyogott fel a boldogságtól, amikor megkérdeztem: „Van valamilyen különleges kívánságod?”

Sok ilyen férfi volt. Volt egy Excel-táblám, abba beleírtam az összes vendégemet.

Hatezer-négyszáz sornál tartottam, amikor tegnap este letöröltem a laptopomról. Igaz, a vége felé már nem is vezettem. Hadd maradjon Vincent a hatezer-ötszázadik! Szép, kerek szám. Ez sem akadályozta meg abban, hogy mentőövet dobjon a repülőjeggyel.

Mit is mondott? „Ennyi pasival egy egész arénát meg lehet tölteni.” Igen, valahogy így mondta, s én akkor úgy éreztem, egyetlen másikat sem tudnék már bevállalni.

S miután elment, mégis megtettem, ahogy másnap és később is. Hiszen ez volt a munkám.

– Baleset volt a gyorsforgalmin. – A taxis hangja barátságos, nyugodt, nem tolakodó. – Igyekszem majd haladni, de el fog tartani egy darabig. Melyik terminálra megyünk?

– Helvetic Airways a légitársaság, ennyit tudok.

– Az a kettő-á lesz. Megkérdezhetem, hova lesz az utazás?

Csak el innen, gondolom.

– Zürichbe – mondom hangosan.

Elismerően bólint.

– Svájc? Szép hely. Üzleti út?

– Isten ments! – csúszik ki a számon. – Miért?

– Elnézést, semmi közöm hozzá – szabadkozik erre a taxis. – Csak olyan üzletasszonyosan néz ki.

Majdnem felnevetek. Ha valaki az évek alatt annyit költött ruhákra, mint én, jó eséllyel még a szemeteszsákokba gyömöszölt göncei közül is épp olyat rángat magára, amiben mégiscsak kinéz valahogy.

– Jó tágas itt hátul – jegyzem meg, hogy kedves legyek.

– Helyezkedjen csak kényelembe! – feleli a taxis vidáman. – Ez nem kislányautó.

– Kislányautó? – kérdezem csodálkozva.

– Úgy értem, hátul jól el lehet benne férni.

Egyszerre úgy elöntenek az emlékek, hogy oda sem figyelek a magyarázkodására.

Kislány. Rég hallottam ezt a szót. Istenem, hat éve már! Kislány, eleinte ez volt a becenevem a szalonban. A vendégeknek Viki voltam. Apámnak csak Viv, ha jókedve volt. Anyám még egy becenevet sem bírt kitalálni. A nagymamám csak úgy hívott: lelkem, én pedig őt úgy, hogy Mama.

Anyám szerint szakácsnak kellett volna mennem érettségi után, apámtól aztán csinálhattam, amit akartam. Mama sem mondta, mit csináljak, csak mindig várt krumplifőzelékkel és rengeteg idővel, amíg végighallgatta az összes nyüszizésemet. Legalább a két porcelánkutyáját kiviszem magammal, ha már az egyikért úgy kellett megharcolnom az unokatestvéremmel.

Ja, persze, bébiszitterkedés az unokatestvéremnél óránként háromezerért, bukott kurvaként, sokmilliós adóssággal a nyakamban. Sokra mentem volna vele. Alexandráról legalább tudom, hogy irigyelt, amikor megtudta, miből élek. Valahol én is őt, mert azt hiszem, nekem soha nem lesz gyerekem.

Három óra múlva indul a repülőm Zürichbe. Addig bőven van időm végiggondolni, hogyan jutottam el idáig.

Jó lesz majd a repülőtéren. Utoljára Gittával repültem, Mallorcára. Akkor még felnéztem rá. Amikor nemrég meglátogattam a rehabon, úgy jöttem el, hogy Gitta csak most kezdett el igazán felnőni.

Csak arra kell figyelnem, hogy ha majd kinézek a repülőgép ablakán, nehogy meglássam fentről az Opera környékét. Vera most is ott van a szalonban, a többi lány is. Nem is miattuk lennék szomorú, hanem azok miatt, akikről már nem tudok semmit, csak a régi üzeneteiket látom még Messengeren. Főleg Barbi miatt. Nélküle sosem kellett volna elfogadnom Vincent ajánlatát, mert még lenne családom.

Most veszem csak észre: megint remeg a kezem. Reggel óta egy kortyot sem ittam. Talán majd a repülőtéren egy mini üveg gint. Csak egyet, az emlékek kedvéért. S egye fene, még egyet, hogy legyen bátorságom felszállni a repülőre.

Nem tudom, miért félek. Vincent mindig jó volt velem. Mégsem úgy megyek hozzá, mint egy megváltóhoz, pedig bőven lenne okom rá, s meg is érdemelné.

Nem kellett volna így lennie, de hát Verának igaza volt: nem voltam soha jó semmi másra.

S ahogy most visszagondolok ezekre az évekre, és próbálom megérteni, hogyan is kerültem ebbe a taxiba, eszembe jut Mike és a tetoválóstúdió, ahol minden elkezdődött. Akkor volt a tizennyolcadik születésnapom, a nap, amikor a jobb felkaromat befuttattam rózsákkal.

Mike-tól sem köszöntem még el. Igazából senkitől sem köszöntem el. Talán egyszer még találkozom vele úgyis, hiszen nem a világ végére megyek. Ő vajon elköszönt az arizonai barátaitól, amikor hazajött Kőbányára?

Mit csinált volna Pesten egy motoros banda kapitánya, miután hazajött Amerikából? Ugyanazt, amit kint. A banda neve volt az első, amit megláttam rajta, feketével és vörössel a nyakára tetoválva. Gitta vitt el hozzá, még meg is van az akkori üzenete, bár éveket kell legörgetnem, hogy megtaláljam, de itt van, ezt írta: Óriási a faszi xd lááátnod kelllll!!!, és tényleg óriási volt, nemcsak az én százhatvan centimhez, de a zsiráfalkatú Gittához képest is, aki a szájára tapasztotta a kezét, nehogy elvihogja magát, amikor a tetkóról úgy vándorolt fel a tekintetem Mike arcára, ahogy egy kisgyerek nézhet a Mikulásra.

Csakhogy ez a Mikulás fehér trikót és fekete bőrmellényt viselt, s úgy csurgott róla az izzadság, mintha frissen festették volna rá a tetkóit. Ő azt dörmögte:

– Szia, Mike vagyok.

Én pedig csak annyit bírtam kinyögni:

– Mi az a tetkó rajtad?

– Jaaj, Vivi! – vihogta Gitta, de Mike csak legyintett. A tetoválóstúdió helyén pár hónapja még zöldséges volt, de most olyan emberek fotói borították a falakat, akik úgy néztek ki, mint akik egész életükben mást sem csináltak, csak tetováltatták magukat, ahol pedig nem a fotóik lógtak, oda minden került, ami Harley Davidson meg Indian, még az asztali hamutartó is egy motorbicikli hengeréből készült. Közben Mike egyik spanja úgy hajolt a kezelőszék fölé, mint egy fogorvos; sárkányokat, vihart vagy farkast varrva a vendég hátára.

– Az életem – mutatott Mike büszkén körbe.

– Jó neked, hogy így tartozol valahová – mondtam, mire Mike csak ennyit felelt:

– Máshogy nem is tudnék élni. – Gitta meg akart szólalni, de Mike ekkor már ezerrel fürkészte az arcomat. – Ne mondd, hogy te nem tartozol sehova! – tette hozzá.

Emlékszem, erre a legszívesebben bőgve borultam volna a szétvarrt mellkasára, mert a családomat már csak a Mama fogta össze, aki az öregek ártatlanságával tartotta vissza a fatert és a mutert, hogy egymás torkának ne essenek, akik így egymás helyett rendszerint rajtam vezették le elbaszott kis életük minden konyhaszagú keservét. Márpedig ez volt minden, amim volt, a panelbe zárt családi viharok a békásmegyeri lakásban, leszámítva Gittát, aki már az óvodában is olyan volt nekem, mint egy nővér. Akkor csak azt tudtam, hogy én is valaki akarok lenni. Valaki olyan, mint Mike. Aki tartozik valahová. Örökre.

– De az ilyen bandák nem bűnözők? – kérdeztem gyanakodva, mire Mike visszakérdezett. – A bűn vajon mi?

Aztán Gittához fordult, aki addigra talán már a melltartóját is letépte volna, hogy Mike végre őrá is nézzen.

– Egy delfin a bokád fölé, erről volt szó, ugye? – és Gitta máris mutogatta a telóján a Pinterestről mentett képeket, hova, hogy mosolyogjon a delfin.

– De úgy, hogy legyen hely egy másiknak is, mert mi ketten Viviennel olyanok vagyunk, mint két kis delfin! Mondjuk, a két delfin épp kiugrik a tengerből, oké?

– Aha – mondta erre Mike –, a Joe majd megcsinálja –, és a kezelőszék felé fordult. – Hé, Joe, hogy állsz?

Joe morgott valamit, de ekkor közbeszóltam:

– Én is be akarok lépni közétek.

Mike horkantott egyet, amit talán nevetésnek szánt.

– Az nem úgy megy. Különben is, hány éves vagy? Tizennégy?

– Tizenhét és fél, csak alacsony – feleltem, mire Mike röhögve közölte, hogy hozzak szülői beleegyező nyilatkozatot, mert anélkül a tetoválószék egyméteres közelébe sem enged, és különben se beszéljek hülyeségeket! Amíg nem leszek tizennyolc, tőle aztán nem kapok tintát, elvégre nem azért jött haza, hogy itthon is baja legyen a törvénnyel, szóval hagyjam békén a hülyeségeimmel.

Gitta bokáján közben vidáman járt a tű, engem pedig evett a sárga irigység.

Itt az üzenetem fél évvel későbbről: 18-án 18 órakor?

RC Mike

Személyit hozzál!

VIVIEN

Jooo de akkor már nem keeellll:X:D

Pont tizennyolc éves és ötperces voltam, amikor március 18-án tizennyolc óra öt perckor ott voltam a szalonban. Mike-nak valami más dolga akadt. Joe fogadott.

– Mit szeretnél? – kérdezte, emlékszem, a felső ajkában lógó pirszingektől egy csöpp nyál valahová a kabátom ujja felé repült, de nem zavart, mert Joe-nak okos és barátságos szeme volt.

– Valami olyat, mint amilyen Mike-nak van.

Joe arcáról lehervadt a mosoly.

– Azt nem lehet csak úgy felvarrni akárkire.

– Akkor legyen csak az, hogy MAMA!

– A mamád ennyire fontos?

– Igen. Ő az én kincsem. Alája meg mehetne az, hogy CSALÁD, kisebb betűkkel, mert az a titkos álmom, hogy egyszer nekem is lesz.

Joe megrázta a fejét.

– Na! Úgy néznél ki, mint aki most szökött meg Kalocsáról.

– De akkor hogy csináljuk? – kérdeztem durcásan.

– Kincset és titkokat el szokás rejteni – töprengett Joe. – Van egy ötletem…

Felkapott a pultról egy vastag dossziét, és belelapozott. Néztem benne a fényképeket és rajzokat: kaszás holdfényben, üvöltő farkas teliholdnál, kemény arcú szamuráj, telt mellen tekergő, bimbóba harapó sárkány, lábszáron felkúszó kígyó, halálfejek minden testrészen és mennyiségben. Sokáig tartott, mire megtalálta, amit keresett. Nekem egy pillanat is elég volt, hogy döntsek, és rábólintsak.

– A rózsák. Igen! Ezt! Mintha elrejtenék egy igazi kincset.

– Ehhez legalább három óra kell – mondta Joe. – Jól meggondoltad?

Jól meggondoltam. Rögtön tudtam, hogy ez a tetoválás én leszek. Rózsák: szép virágok, de tövissel, körbefonva a számomra legkedvesebb szót, ahogy csak azok láthatnak, akik ismernek, és tudják, ki nekem a legfontosabb, akinek a becenevét örökre magamon fogom viselni.

Megrezzentem, amikor a tű a bőrömhöz ért. Összeszorítottam a fogamat, hogy egy nyikkanás ne jöjjön ki a számon, hiszen én akartam ezt a fájdalmat, s pár perc múlva már azon csodálkoztam, hogy jólesik.

Befóliázott felkarral jelentem meg otthon, egy órával később, mint ígértem. Nem számítottam arra, hogy tortával fognak várni. Vacak volt, és száraz, de muterom legalább megpróbálta, s a fater is felkelt a tévé elől ünnepelni. Megkínált sörrel:

– Most már koccinthatunk, Viv, hehe! –, pedig jobban örültem volna, ha abból a whiskyből kínál, amit előlem dugdosott a konyhaszekrényben. Megkérdeztem tőle, nincs-e legalább vodka-narancs, mert abból elég szép mennyiséget be bírtam puszilni osztálykirándulások alatt. Erre besértődött, és az érettségivel kezdett piszkálni, amire szerinte nem tanultam. Muter boldogan beszállt a piszkálásba.

– Így nem lesz belőled soha senki.

– Miért, ti ketten vagytok valakik? – kérdeztem.

Még szerencse, hogy ott volt a Mama is, aki mindig azt mondta, hogy a lényeg, hogy az érettségi meglegyen, utána majd úgyis én döntöm el, mi legyen belőlem. Csak hát abban még ő sem tudott segíteni, hogy valaha is eldöntsem, mi akarok lenni.

– Én is készültem meglepivel – jelentettem be, miután kicsit lehiggadtak a kedélyek, aztán felhúztam a blúzom ujját –, főleg neked, Mama, mert oké, hogy nem vagyunk egy tökéletes család, de nekem mindig ti lesztek a legfontosabbak.

Megmutattam nekik a rózsás tetoválást. Úgy tekertem le róla a celofánt, mintha igazi virágok lennének, pedig Joe szerint egy hétig még fent kellett volna hagyni. De hát ki ad oda virágot celofánban? Mamára mosolyogtam, és vártam a hatást.

– Kurva lett a lányomból – mondta fater szenvtelenül, muter csak nézett szörnyülködve, Mama pedig nem látott semmit, amíg fel nem tette a szemüvegét, aztán aranyosan megkérdezte:

– Ezt ugye le lehet mosni?

Hirtelen úgy éreztem magamat a rózsáimmal, mint aki temetési krizantémot vitt esküvőre. A muter szúrósan a fateromra nézett.

– Hogy bírsz még most is káromkodni? – mondta, én pedig számoltam magamban:

– Öt-négy-három…

Már kettőnél kiabáltak egymással.

– Meg fog bukni, az életben nem lesz még egy szaros érettségije sem, de kurvás tetkót csináltatni bezzeg van ideje!

– Mégis kitől tanuljon meg élni, ha ilyen apja van?

– Miattad ilyen, mert halálra kényeztetted!

Ez egyébként nem volt igaz, mert muterom leginkább hanyagolt. Még azt is Gittától tudtam meg annak idején, hogy nem azért vérzek odalent, mert tornaórán terpeszben ráestem a gerendára. Különben is, pont a torna volt az, amiben mindig csillagos ötösöm volt, még Joe is megjegyezte, hogy jó izmos vállam van, ha megfeszítem, olyan lesz, mintha kinyílnának rajta a rózsák.

Eddigre már az előszobából hallatszott a kiabálás.

– Tököm tele ezzel a debil kölyökkel, hogy bírta így elcsúfítani magát?

– Mit vársz, ha még a születésnapján is piaszagúan jössz haza?

Végül ajtócsapódás és hüppögés.

– Kérsz még egy szelet tortát, Mama? – kérdeztem a nagymamámat, aki megint tudta, mit kell mondania, mert csak annyit kérdezett:

– Haza tudnál kísérni? Jót tenne mindkettőnknek egy kis friss levegő.

Mamában az volt a legjobb, hogy tudta, mikor jó, ha beszél, és mikor jó, ha hallgat. Solymárig meg sem szólalt, én is hallgattam. Pedig feszített a hiúság, hogy kiderítsem, mit szól hozzá, örül-e neki, ha egyszer főleg miatta csináltattam.

– Szerinted is elcsúfítottam magamat? – kérdeztem tőle leszállás közben, amikor már nem bírtam tovább hallgatni. – Hiszen… most téged visellek ott.

– A szívedben viselj, kicsim, ne a bőrödön! – felelte Mama.

Első hallásra fájt az őszintesége, s kicsit el is szégyelltem magamat, amiért nem apa vagy anya került oda, de ekkor döbbentem rá, mennyire szeretem a nagymamámat.

– Ugye nem kurvás? – kérdeztem.

– A családunkban sosem voltak olyan nők… és ha lennének, belehalnék a szégyenbe.

– De nem kurvás, ugye?

– Én nem tudom, milyen az. Nem is akarom tudni. Apád is biztos csak úgy mondta. Tudod, milyen. És ha tudni akarod, van némi igaza. Pár hónap múlva itt az érettségi, neked meg tanulás helyett ilyeneken jár az eszed.

– Inkább azon jár, mi legyen érettségi után.

– Kitaláltál már valamit?

Nem, nem találtam ki, és még Mamának sem mertem elmondani, mennyire féltem akkoriban. Mintha a suli egy móló lett volna, az érettségi az utolsó palló, és onnan egy viharos tengerbe kellett volna ugranom. Csak az vigasztalt, hogy még Gittának sem volt lövése, mihez kezdjen, pedig ő már tavaly leérettségizett.

Nem is szoktam faggatni. De este, amikor összefutottunk a játszótéren, ahol még pisisként játszottunk, és mostanra már cigizve ringattuk magunkat a hintában, mégis megpiszkáltam a témát.

– Kitaláltál már valamit? – kérdeztem a Mama szavaival. Akármilyen jó barinők voltunk, Gitta nem érezte meg rajtam, hogy valójában magamat faggatom.

– Majd elmegyek kalóznak – rántott egyet a vállán –, vagy felpörgetem a TikTokomat, és influenszer leszek. Vagy gasztrovlogger. Mittomén!

– Neked könnyű. A szüleidnek van pénze.

– Amíg nekem lesz pénzem, neked is lesz.

– Cuki vagy, de nem akarok rajtad élősködni. Meg úgy általában senkin sem.

Azt hittem, Gitta és a milliós követőtábor között csak az az akadály, hogy képtelen egy tíz másodperces videót készíteni magáról anélkül, hogy el ne vihogja magát. Egyszer már megpróbáltuk a gasztrovloggert játszani két mirelitpizzával, de később rájöttem, hogy a vihogás nem baj, az már inkább, hogy a pénzzel sem ragadt rá egy fikarcnyi kifinomultság sem. De ez akkor ott, a játszótéren még messze volt. Akkor még úgy néztem fel Gittára, mint egy okosabb, ügyesebb és érettebb nővérre.

Beleszívott a cigijébe, és lökött egyet a hintán.

– Asszem, kimegyek Angliába – mondta komoly arccal.

– Ne már! Te is?

– Miért, ki még?

– Hát… az osztályunkban vannak huszonhárman, ebből a fele ki akar menni nyugatra.

– Akkor gyere te is! Úgyis jól tolod a nyelvet.

Igaza volt. A torna mellett az angol volt az egyetlen tárgy, amiből sosem álltam bukásra, sőt dogák előtt mindenki engem nyaggatott puskáért. Andi néni szerint jó nyelvérzékem volt – ebben nem is tévedett, csak végül máshogy lett igaza –, pedig csak többet mondott, hogy „you better lose yourself in the music, the moment, you own it, you better never let it go”, mint hogy „Mikor a test öregszik, egyszerre annyi minden más. Aki tegnap fontos, mára elfelejtem már.[1]” A mindent eldöntő pillanatba jobban bele tudtam élni magamat, mint a megöregedésbe.

– Nem kell kimennem Angolba ahhoz, hogy megtanuljam a nyelvet.

– Nem is azért. Hanem hogy pénzt keress.

– Aztán hazajöjjek, és nyissak egy lángosozót?

– Ha én odakint sok pénzt keresnék, sose jönnék vissza.

– Aztán mivel keresnél sok pénzt Angliában? – kérdeztem.

Gitta végigmért a be nem kötött, fűzős tornacipőmtől a melegítőalsón és a HAVOC feliratú pulóveremen át a kapucni alól kilógó, lila végű szőke tincsekig. Kihívóan az arcomba fújta a füstöt. Emlékszem, olyan volt ez a hosszú tekintet, mintha ruhát nézne a kirakatban, amiről még nem tudja, jól állna-e neki.

– Van egy lehetőségem, de még nem vagyok biztos benne – mondta. – Kicsit húzós, de semmi olyan, amit ne tudnék bevállalni. Majd lecsekkolom, mi a helyzet, és ha okés, akkor majd megbeszéljük.

– Ne szívass már! Te sem értesz semmihez, már ne is haragudj!

– Rád haragudni? Soha.

– Kösz, de most nem ez a lényeg, hanem hogy mit csinálsz odakint.

Nem válaszolt, csak kért egy újabb cigit. Mindig több pénze volt, mint nekem, mégis mindig engem vett le, ha cigiről volt szó.

– Minek akarsz itt maradni? – kérdezte végül.

– Uh – feleltem –, hát azt ugye vágod, hogy megint én vittem haza a nagymamámat, miután a faterék megint összebalhéztak?

– És? Nem lehetsz mellette örökre.

– Pedig valakinek kéne – feleltem, amit Gitta azzal intézett el, hogy ő sem biztos a dologban, de éhesen nem is tud gondolkodni, így inkább elmentünk hambizni a Bécsi úti McDonald’sba.

[1] Eminem: Lose Yourself vs. Majka& Pápai Joci: Mikor a test örexik.

Klári nénit a nyugdíjból hozták vissza, amikor a suliból elfogytak a matektanárok. Kedveltem, mert mindig olyan cukin tipegett be közénk, mint egy bátor kisnyuszi a medve barlangjába. Az osztályban mindenki röhögött rajta, fegyelem nulla, a szavait elnyomta a zajongás. Egyszer épp azt magyarázta a tábla felé fordulva, hogy ha egy ponthalmazhoz található olyan O pont, amelyre vonatkozó tükörképe megegyezik az eredeti ponthalmazzal, akkor ez a ponthalmaz, amikor a negyedik padsor közepéről ülepen találta egy papírrepülő, kellően nagy ahhoz, hogy megérezze, mert eddigre már tucatnyi apró papírgalacsint pöcköltek Klári néni igen méretes hátsó fele irányába. Megfordult, de ahelyett, hogy kiabálni kezdett volna, valamiért egyenesen rám nézett, aki ott ültem az első padban.

Sírni tudtam volna, amikor megláttam a szeméből áradó megalázottságot, de csak visszanéztem rá ahelyett hogy felkiáltottam volna, hogy hagyjátok már békén, ti faszok, bátran kockáztatva, hogy a szünetben kapjak a nyakamba egy adag mit nyalsz neki, hónaljcirkáló, úgyis megbuktat jellegű beszólást a Petrusz becenevű bullytól, de Klári néninek mintha elég lett volna, hogy egyetlen arcot lát az osztályban, aki úgy is figyelt rá, hogy egy szót sem értett az egészből. Biccentett felém, visszafordult a tábla felé, és nyugodtan folytatta:

– Ha egy ponthalmazhoz található olyan egyenes, amelyre vonatkozó tükörképe megegyezik az eredeti ponthalmazzal, akkor ez a ponthalmaz tengelyesen szimmetrikus…

Matekból nagyon rossz voltam. Csak a számolás ment. Mintha beleejtették volna a fejembe a számokat, és odabent egy kis gép olajozott fogaskerekekkel addig zúzta volna őket, amíg össze nem álltak helyes megoldássá. A szabályoktól paráztam. Ha odafigyeltem, fejben ki tudtam számolni egy másodfokú egyenletet, de ha az volt a kérdés: mi is a másodfokú egyenlet, úgy éreztem, mintha csomót kötöttek volna az agytekervényeimre.

Az írásbeli matekérettségin majdnem szívrohamot kaptam, amikor fehér blúzban és kék miniszoknyában leültem a tételt kidolgozni: Milyen ponthalmazokat nevezünk a sík egy pontjára, illetve egy egyenesére szimmetrikusnak? Soroljon fel középpontosan, illetve tengelyesen szimmetrikus háromszögeket, négyszögeket, sokszögeket!

Apának volt egy üveg whiskyje a konyhaszekrény mélyén, amiből még alig hiányzott valami, és este olyan mattrészegre ittam magam, hogy bevertem a fejemet a vécéajtóba, amikor kimentem hányni, és térdelés közben is csak az járt a fejemben, hogy kész, neked annyi, Vivike, jól megbuksz matekból, tény, hogy benne volt a pakliban, és sejthetted, úgy jött feléd ezerrel, mint egy borítékolhatóan szar film a gagyi előzetes után.

Üzentem Gittának, hogy nem érdekel, mi lesz kint, külföldön, de megyek vele Angliába. Végül is ezért bírtam: annyival okosabban mozgott az életben, s még magamat hibáztattam, amikor megírtam neki hajnali négykor, hogy baszódjon meg, amiért nem válaszolt. Pont, amikor a matek miatt végleg kisiklott az életem, és szükségem lett volna rá.

Egész biztos voltam abban, hogy ha az írásbelim vérfürdő volt, a szóbeli maga lesz az apokalipszis, akár be se kell menjek rá, kész. Egyszerűbb lenne a metró elé ugrani vagy kimenni Gittával Angliába vagy akárhova, csak messze el innen.

Amikor kiderült, hogy Klári néni huszonegy pontot adott a dolgozatomra, már nem sajnáltam, hogy Gitta nem válaszolt. Pedig most már egész más nyomasztott: lassan leesett, hogy kész, ennyi volt tizenkét év az életemből, mehetek tovább. De merre?

Bizonyítványosztáskor, amire a sulinkban a szülők is hivatalosak voltak, Klári néni is ott állt a többi tanár közt.

– Köszönöm – mondtam neki.

– Én köszönöm.

– Mit tetszik köszönni? – kérdeztem vissza zavartan, mire rám mosolygott.

– Azt, hogy legalább egyvalaki figyelt rám. Hol vannak a szüleid?

– Nem tudom – mondtam –, csak a nagymamám jött el.

Ketten mentünk haza Mamával őhozzá. Olyan meleg volt, hogy Solymárra érkezve levettem a cipőmet, és mezítláb mentem tovább. Az aszfalt eleinte égette a talpamat, de az olcsó magassarkú után jólesett a lábamnak a szabadság. Tudtam, hogy pár lépés után szénfekete lesz a talpam, de épp túléltem az érettségit, és annyira jó volt még egy picit gyereknek maradni, aki a tipegő nagymamája kezét fogja, mert őt leszámítva mindenki azt várta, hogy most aztán legyen belőlem valaki, induljak el valamerre, vigyem valamire, miközben én csak arra vágytam, hogy Mama főzzön nekem egy sváblevest zsemlyegombóccal, mert addigra úgy éreztem, éhen halok.

Tombolt a nyár, és én is benne tomboltam, oda sem figyelve a szüleim lelki terrorjára. Faterom ezerrel tolta, hogy mostantól leveszi rólam a kezét, és vagy a saját lábamra állok, vagy… Sose mondta meg, mire gondol, csak széttárta a karját, és bután nézett. Muter a maga lelki zsarolós módján közölte ugyanezt: jaj, mi lesz velünk, ha nem megyek hamar dolgozni, vagy ha legalább valami OKJ-t vagy szakmát tanulnék, mert az ő fizuja kevés lesz, apám meg… Ekkor ő nézett bután, aztán csak legyintett.

– Végül is dolgozom – vágtam vissza mindkettőjüknek. – A hétvégén is lenyírtam a füvet a Mama kertjében, még pénzt is adott érte.

Ötezer forintot adott egy délutánnyi munkáért, amit halálosan élveztem, pedig nem volt könnyű azt a dögnehéz fűnyírót a térdig érő gazban tologatni meg húzogatni. Mégis annyira kajak volt az egész! Délben térdig ért a gaz, estére eltűnt, szépen halomba gereblyéztem a sufni mellett, és már az orromban éreztem az őszi füst illatát, ami akkor száll majd fel, amikor elégetjük. Nem is számítottam pénzre tőle, de elfogadtam, mert a nyári tombolás már akkor sem volt ingyen.

Mégis, ötezer forint az ő nyugdíja mellett kicsit sok volt, és furdalt a lelkiismeret, hogy elfogadtam, mert neki ingyen és szívesen lenyírtam volna akár az egész Hortobágyot is, de hát mindketten tudtuk, hogy szükségem van a pénzre.

Gitta addigra tényleg belevágott az angliai kalandjába, de akkor havonta, pár hetente még hazajárogatott. Másnap, amikor kimentünk napozni a Margitszigetre, és hasunkon fekve a kocogó srácok izzadó vállát és izmos vádlijait sasoltuk, mondtam is neki:

– Képzeld, olyan furi belegondolni! Az első fizumat a nagymamámtól kaptam fűnyírásért.

Gitta megkérdezte, mennyit. Megmondtam, nevetett.

– Mi leszel, kertész?

– Kerti törpe – feleltem, aztán én is nevettem, mert tizennyolc évesen már fix volt, hogy a százhatvan centimnél nem növök magasabbra, ami eléggé zavart, mert szerettem volna legalább olyan magas lenni, mint Gitta. Igaz, ő sokkal soványabb is volt, és tudtam, hogy cserébe a cicimet irigyli.

– Van egy új tervem – mondta titokzatosan. – Ezeket mutattam már?

Felvillantotta a telóját, és a tenyerével árnyékolva fotókat kezdett mutogatni, illetve két kép után már sejtettem, hogy nem annyira a napfénytől takarja a kijelzőt, inkább hogy rajtunk kívül még véletlenül se lássa senki, mert a képek olyanok voltak, hogy ha valamelyik kocogó srác a szeme sarkából meglátta volna, egész biztos eltaknyolt volna a látványtól.

Gitta úgy nézett ki a fotókon, mint egy királynő, de nem mint az öreg angol, hanem egy csúcsszuper mesebeli istennő, piros fűzőben, fürdőruhában, egy szál áttetsző lepedő mögött, ágyon fekve, egy lépcsőn állva, széken ülve, ujja kihívóan a szája sarkában, olyan profi sminkkel, amit csak valódi celebeken láttam, olyan szögből, ahonnan mindene a lehető legjobban mutatott. Alig ismertem rá.

– Modellnek készülsz? – kérdeztem irigykedve. – Vagy ezt most hogy?

– Tetszenek?

– Muti jobban! – Odaadta a telóját, a hátamra fordultam, úgy néztem tovább a galériát. – Nagyon profik. Stúdióban csinálták?

– Aha…

– Minek? Instára?

– Hát, igen, onnan jött az ötlet…

Éreztem, hogy Gitta nagyon sasolja, ahogy a képeket pörgetem.

– Mi az? – sandítottam rá a szemem sarkából. – Csak nem valami finomság van a végén?

Addigra már megláttam. Az utolsó fél tucat képen is ő volt, de már fűző, fürdőruha és áttetsző lepedő nélkül, lepedőn, széken, lépcsőn.

Kikapta a készüléket a kezemből.

– Azokat ne! Csak hülyéskedtünk a fotóssal.

– Nem mondom, hogy nem nézel ki rohadt jól, de mégis minek?

Mintha kereste volna a szavakat, ami nagyon meglepett, mert ez a zavart Gitta egyáltalán nem az a majdnem-testvér delfinnővér volt, akit ismertem, és akiről mindent tudtam. Vagyis, akivel addig nem voltak rejtegetnivaló titkaink.

– Ez már az új projekt – mondta végül Gitta, és eltette a telefonját. – Találkoztam odakint egy fotós arccal, azt mondta, modellportfóliókat készít… Lecsekkoltam, mert nem vagyok hülye, kiderült, tényleg profi, na, és mondta, hogy talizzunk, meg hogy szívesen lefotózna. Először meg akartam kérdezni, mennyit kér érte, aztán rájöttem, hogy ez pont fordítva működik, hihi… Azt mondtam, száz font per óra, zokszó nélkül lepacsiztunk, és hát, ez lett belőle. Megérte, nem?

Leesett az állam.

– Száz fontot fizetett, hogy lefényképezhessen?

– Nem is ez a legjobb, hanem hogy van egy spanja Birminghamben, aki reklámokat meg rövidfilmeket készít… Tudod, mi az a stockfotó? Amikor egy nagy cégnek valami promóció kell, mittomén, szállodának vagy étteremnek, és kérnek hozzá egy rövid videót, amin egy szép pár éppen vacsizik, vagy akármi, úsznak a wellnessben, ilyesmi, na, pont ez, csak videókban, és a spanja azt mondta, pont egy ilyen nő kell az egyikhez, mint én. Még azt is megkérdezte, nem baj-e, ha egy néger faszival kell bazsalyognom pezsgőzés közben, mert annyira tolják a diversityt, meg minden.

– Szerintem ez bullshit – mondtam erre. – El fognak adni Dubajba.

Gitta is a hátára fordult.

– Engem nem. Nem, engem aztán nem. Ha egy vicci fotózásért elkérhettem száz fontot, majd tízszer ennyit fogok, ha egyszer befutottam. Nem, ne mondd, nem vagyok hülye… lesz vele munka bőven, de azért több perspektíva van benne, mint a pincérkedésben, nem?

– Végül is – bólintottam.

Kitépett egy fűszálat, és játszadozni kezdett vele.

– Rólad is lehetne ilyen portfóliót fotózni. Jobb tested van, mint nekem.

Már-már szomorú volt a hangja, nem nagyon, csak annyira, hogy egy barátnő megérezze. Végighúzta a fűszálat az oldalamon, le a köldökig, aztán fel, és körözni kezdett vele a mellemen.

– Te, ha tudnád, mennyit nyűglődtünk, mire megtalálta azokat a pózokat, amikben a legjobban nézek ki…

– Ne csikizz azzal a szarral! – feleltem a karjaimat összevonva a mellemen, mert éreztem, hogy libabőrös leszek, és most rajtam volt a sor, hogy zavarba jöjjek. Felültem, a vállamra terítettem a törölközőt, felhúztam a combomat, átkaroltam, s ebből a biztonságos pózból néztem Gittára a szemem sarkából.

Valami nem stimmelt a fotós sztorival. De hát akkor még Gitta volt az okos nővér-delfin, én pedig csak a kicsi delfinborjú. Egy kishúg, akit mindenre tanítani kell, aki mindenáron arra akar úszni, amerre a nagyobbik. Csak ennyit mondtam neki:

– Hát, ha bejön a filmezés, legfeljebb majd kimegyek utánad.

– Megígéred?

– Kalóz becsszó.

Talán még egy órát hevertünk a napon, figyelve a futókat, a Dunán sikló kishajókat, a lassú uszályokat. Az egyikről távcsővel bámult ránk egy matróz. Gitta is észrevette. Látványos mozdulattal igazította el magán a bikinifelsőt.

– Hátha a vízbe ugrik, és ideúszik – mondta, az uszály felé integetve. – Legalább elvinne a hajón messzire. Akárhová.

A feljárónál vártuk a négyes-hatost. Nevettem azon, amit mondott, mégis valahogy úgy tűnt el a jókedvem, mint az addig szikrázó pesti ég a kora esti fátyolfelhők alatt.

A rakparti görög tavernában vacsoráztunk, természetesen az ő pénzén. Gyantaillatú bort ittunk, és parázson sült halat ettünk, s meséket szőttünk a távcsöves matrózról, aki a látványunktól a piszkos Dunába ugrott, és fuldokolni kezdett, mire Gittával varázsszóra átalakultunk volna sellővé, mint a kedvenc sorozatunkban, elvittük volna a titkos sellőbarlangunkba, ahol választania kellett volna közöttünk, és ha bármelyikünket választja, halálnak halálával hal, de ha nem tud választani, ő is sellővé válik. Ezen a ponton Gitta visszatekerte a filmet, és elképzelte, mi mindent tudnánk művelni ketten egy kiéhezett matrózzal, csak hát amikor megkértem, hogy részletezze, elhallgatott, aztán vihogni kezdett, majdnem az abroszra prüszkölve a bort.

– Szerinted? – kérdezte, de nekem nem volt kedvem ilyesmiről álmodozni.

Egyrészt még magamat sem láttam szívesen meztelenül a tükörben, nemhogy más is úgy lásson, főleg Gitta vagy akármilyen másik nő. Másrészt a részegségnél is gyorsabban lopakodott a zsigereimbe a félelem, hogy nem elég, hogy vége az izzadságszagú, dogáról dogára átvészelt, egyre csak növő cicimet stírölő, lehónaljcirkálózott, osztálykiránduláson olcsó pálesztől berúgó, anya hangján „kezed-nem-a-takaró-alatt” letolós, apa hangján „kellett-nekem-ilyen-debil-kölyköt-csinálnom” kiabálós, de végre a nyári táborban vízbe bukfencező, utolsó busz után Solymárig gyalogló, csillagnéző, frissen nyírt fűillatú, más apjának kabriójában lilára festett hajtincseket borzoló, lépcsőházban csókolózó és tengerpartot mellénk gondoló, évről évre nagyobb és magabiztosabb, Mama hangján „készítettem-vacsorát-itt-is-alhatsz-ha-otthon-megint-áll-a-bál” vigasztaló, Gittával álmunkban együtt a nagy kékségbe merülő kamaszkornak is.

Hiszen a nagymamám már csak egyre öregebb lesz. A szüleim alig várják, hogy megszabaduljanak tőlem, Gitta pedig olyan utakra indult, amik azoknak valók, akik halálfejet meg izzó csontvázakat tetoválnak magukra, mint amiket Mike füzetében láttam, nem nekünk, akik csak egy delfint akarunk a bokánkra.

Egyszerre eszembe jutott valami.

– Gitta, figyi, neked már van egy delfines tetkód. Csináltassuk meg a többit is! Olyan jól kitaláltad! Tudod, amikor együtt ugrik a nagy, meg alatta a kis delfin. Most!

– Hülye vagy? Ilyenkor már nincsenek nyitva.

– Hívjuk fel Mike-ot!

– Te beszélsz vele.

– Ne már!

Gitta már hívta is Mike-ot, aki csak harmadjára vette fel a Vibert, és nagyon lecseszett, hogy mialófaszkurvistent akarunk tőle ilyenkor, meg felejtsük el, esetleg holnap tizenegykor, ha ugyan lesz kedve felkelni, csá!

Én ott voltam másnap tizenegykor Kőbányán. Gitta nem. Az üzeneteimet sem olvasta.

Negyedórát vártam rá. Nem értettem, hogy tudott ennyire ghostingolni.

– Akkor most mi legyen? – kérdezte Mike.

– Csináld meg nekem! – feleltem. – A két delfint. Az a lényeg, hogy ott mindig együtt legyenek.

– Az tízezer, főleg hogy tegnap este felébresztettél – morogta, meg még sok mást is, ami rám nézve nem volt túl hízelgő, de az volt a lényege, hogy tízezer forint lesz, és mert Joe a faszomtuggya, merre van, majd ő, Mike megcsinálja, ha már ennyire rá vagyok kattanva.

– Ötezer forintom van – vettem elő a Mamától kapott pénzt.

Mike összeráncolta a homlokát. Karikás szemével úgy nézett rám, mint egy csótányra. A fejét csóválta, végigmért, aztán megenyhült.

– Na jó. Benned van valami, amitől elolvadnak a férfiak, mint szar a napon.

Felvihogtam.

– Bennem?

– Csak ne nagyon használd ezt a szuperképességedet, mert elkényelmesedsz! Gyerünk, ülj be a székbe! Mekkora delfinre gondoltál?

– Kettőre. Ekkorákra – mutattam a hüvelyk- és mutatóujjammal.

– Az nem delfinméret, maximum sneci.

– A bokámra kell. Az egyik legyen nagyobb, felülre, a másik ugyanolyan, de kisebb, az meg alulra.

– Már megijedtem, hogy a seggedre kell. Olyan segged van, mint a fokhagyma, komolyan. Figyelj, tegnap volt itt egy csaj, iránytűs csillagot kért a seggére, na, az akkora volt, hogy az egész galaxist oda tudtam volna varrni, de a tied… Figyelj, ha erre a seggre bármit varratsz, letöröm a derekadat. Annyira feszes a bőröd mindenhol, jól gondold meg, hova teszed a tintát!

– Jó bőr vagyok, azt mondod? – vihogtam.

– Most varratni jöttél, vagy hogy fényeztesd magad?

Egy darabig csak a tű zúgott, és Gittán járt az eszem. Közben a kis szalon minden négyzetcentijét betöltő amerikai emlékeket bámultam. Zászlók, motorok képei, fémtáblás reklámok, fényképek, rajtuk Mike és kemény külsejű, szénné varrt, vikingszakállú férfiak.

– Miért jöttél haza, ha ennyire szerettél kint lenni? – kérdeztem.

– Mert minden államból kitiltottak, ahol jó lett volna élni.

– Miért, mit csináltál?

– Én? Semmit – vigyorgott ártatlanul. – Legalábbis semmi komolyat. De voltak haverjaim, akik mindenféle balhékba keveredtek.

– De akkor miért te szívtál a végén?

– Mert erről szól az egész. Ha jó, együtt jó, ha szívsz, akkor velük szívsz.

– Nem értem.

– A család az család, nem hallottál még róla?

– Én is lehetek családtag?

– No women. Period – morogta Mike. – Meg aztán még motorozni sem tudsz. Amúgy is inkább egy pörgős kiscsajnak tűnsz. Vegyél magadnak robogót! Amerre csak mennél, megállna a forgalom.

– Olyan béna lennék egy robogóval?

– Nem, hanem mert rohadt jól néznél ki egy piros Vespán.

A másnaposság, a kőbányai Amerika és a bokámat maró tű koktélja furcsa bátorságot adott. Ezért mertem megkérdezni Mike-tól, amit addig csak magamtól mertem, és mindig nemmel válaszoltam.

– Szerinted jó nő vagyok?

– Még nem mondták?

– Tőled kérdezem.

– Miért tőlem?

– Mert téged komolyan veszlek.

Mike kezében leállt a tű.

– Figyelj! Én Vegasban kidobóember voltam egy kupiban. Több puncit meg cicit láttam, mint egy nőgyógyász. És ha azt mondom… na mindegy, inkább hagyjál már a munkámra fókuszálni, oké?

A fűnyírással keresett ötezer forinttal szegényebben és két, a bokám körül ugráló delfinnel gazdagabban olyan büszkén léptem ki a Kápolna utcára, ahogy Mike léphetett Amerika földjére, amikor először érkezett oda.

Azt hittem, ez az érzés csak a nyár, a gimi vége, az új tetkó és egy kis másnaposság volt. De nem: előjel volt. Még most sem tudom, jó-e vagy rossz.

A tizenkét osztályos suli a faterom szívügye volt. Muter inkább a szakközépbe terelt volna. Még konkrét ötlete is volt: szerinte remek szakács vagy vendéglátós lehettem volna. Mama és papa, aki akkor még élt, azt mondták: legyek bármi, csak örömöm legyen benne! Nagyon hálás voltam nekik, mert tizennégy évesen csak az volt a fontos, amiben örömöm volt.

Ők ismertek a legjobban. Később sem tudott lekötni semmi, amiben nem volt öröm. Ezért voltam végig rossz tanuló, mert a magyaron és a tornán kívül egy tárgyban sem leltem örömöt. A magyarban azért, mert ha elolvastam valamit, azt írhattam róla a dolgozatban, amit akarok. A tornát pedig azért szerettem, mert abban jobb voltam mindenkinél. A matek akkor kezdett fájni, amikor a tanár nemcsak az eredményre volt kíváncsi, hanem arra is, hogy számoltam ki.

Érettségi után kezdtem azt hinni, hogy muternek volt igaza. Szakácsként vagy felszolgálóként rögtön találtam volna munkát. A közepes érettségim senkit sem érdekelt. Augusztusban nem is próbálkoztam, úgyis mindenki szabadságon volt. Szeptemberben kilenc helyre jelentkeztem, egy helyről sem jött válasz. Gondoltam, szabadság után mindenki el van havazva, azért nem írnak vissza, de majd októberben biztosan.

– Hiába, ismeretség nélkül nem megy semmi ebben a kurva országban – mondta fater.

– Neked van ismeretséged? – kérdeztem tőle, mire muter közbeszólt.

– Neki? Legfeljebb a kocsmában!

Veszekedni kezdtek, és ezt addigra már majdnem szórakoztatónak találtam, mert mindig ugyanazt vágták egymás fejéhez, és az egész esti kiabálás olyan volt már, mint egy ócska tévésorozat sokadik ismétlése. Betettem a fülhallgatókat, és bezárkóztam a szobámba egy Leiner Laura-könyvvel, amit harmadszor olvastam, de mostanra már kicsit untam, meg fájt is, hogy felidézi a suli emlékét, ami mostanra minden bajával együtt olyan volt, mint egy elveszett otthon. Nem olyan, mint a miénk, hanem olyan, ahol nekem is megvolt a helyem, senki nem kiabált az ajtón túl olyanokat, hogy „elmúlt tizennyolc, menjen, és csináljon, amit akar”, s mindig tudtam, mi lesz másnap és fél vagy egy év múlva.

Ekkor jött az üzenet Gittától, hogy újra itthon van, és talizni akar velem.

Meglepett, mert olyan ritkán írt, hogy már egész megszoktam a hiányát. Nem nagyon írt arról, amit Angliában csinált, inkább csak akkor jelentkezett, ha valamivel fel akart vágni. A londoni toweres szelfiktől nem hatódtam meg, de később jöttek a képek sötét bőrű, nagyon vad arcú fiúkkal és olyan autókkal, amiket csak filmekben láttam. Tengerparti képek, eleinte Brightonból, majd Krétáról, sőt Ibizáról. Oda is elvittek stockvideózni? – kérdeztem tőle Messengeren, mire csak annyit írt vissza: Aha xd.

Ő a fotósod? – kérdeztem egy kép alatt, amin egy gyönyörű teraszon ült egy idősebb, testes pasival egy olyan színű tenger mellett, aminél tengerszínűbbet el sem tudtam képzelni, piros koktéllal a kezében, és sokkal kisebb mosollyal, mint hónapokkal korábban, mint amikor még a lambós ázsiai srácokkal pózolt Brightonban. Még egy pálmaliget is volt a kép szélén, ahol úgy hajlottak a fák a lagúna fölé, mint a faliposzteren a nappalinkban, amit kiskorunkban sokat néztünk Gittával, karib-tengeri kalózos álmokat szövögetve.

Erre nem válaszolt, mégis elszomorított, hogy neki ezek szerint sikerült kincset találnia, míg én annyit bírtam tenni a sikerért, hogy egyik álláshirdető oldalt a másik után raktam be keresőn a kedvencek közé. Még az sem dobott fel, hogy Gitta nagyon kért, csípjem ki magamat a talira, mert most nem a Bécsi úti Mekiben fogunk vacsizni.

Igaz, az a lány, vagy már inkább nő, aki a házunk előtt várt a megbeszélt estén, Gitta volt ugyan, de már nem az, aki ghostingolt, amikor delfint akartunk tetováltatni magunkra. Szavakban még mindig a régi volt. Hogy valami megváltozott, nem is akkor tudatosult bennem, amikor a taxi megállt a Costes Downtown előtt, és amikor elkerekedett szemmel bámulva azt mondtam:

– Meg vagy őrülve? Ez méregdrága, minek? A Mekiben ugyanúgy tudnánk dumcsizni.

– Végre más idők járnak.

Nem úgy válaszolt, mint akinek hirtelen sok pénz ütötte a markát, hanem aki számára eddig méltóságán aluli volt, hogy nem olyan helyre járt a legjobb barátnőjével beszélgetni, ahol húszezer forint egy előétel.

A legjobb ruhámat vettem fel, mégis úgy éreztem, mintha még mindig a melegítőmben lennék, amibe ebéd után belekentem a rántott csirkecombtól zsíros ujjaimat.

Gittából csak úgy áradt a szó. Kérdeznem is alig hagyott, ami azért volt furcsa, mert mintha csakis awesome meg slash meg fabulous élményei lettek volna onnantól, hogy felszállt a Wizzairrel Angliába, ahol nyilván annyira elmerült az angolban, hogy néha már úgy kereste a magyar szavakat, mintha negyven éve élne kint.

Amikor elvitték az előételes tányérokat, Gitta éppen azt mesélte, milyen volt, amikor két ukrán és egy román modell előtt kiharcolta magának az ibizai forgatást, pedig egy kenyai kiscsaj is nagyon hajtott rá, de George azt mondta, jobb a tiszta fekete-fehér felállás, és Rico amúgy is szeret csípőben teltebb fehér színésznőkkel forgatni. Épp közbe akartam szólni, hogy várjál, várjál, várjál, ki az a George, és ki az a Rico, amikor Gitta egyszerre elhallgatott, mintha eddig elemről működött volna, ami egyszer csak lemerült, s ő ott maradt szó nélkül, üveges szemekkel pislogva. Felállt, elsietett a mosdó felé, és pár perc után visszatérve már újra csillogott a szeme.

– George a menedzserem. Ne mondd, hogy nem nézted meg a képeket, amiket küldtem! – mondta sértődötten, mire védekezni kezdtem.

– Hogyne néztem volna meg, még egy szívecskét is nyomtam rájuk, nem láttad?

– Nem láttam. Azt hittem, te sem láttad, erre mindketten láttuk – mondta, és vihogni kezdett, mintha ez lett volna a világ legjobb poénja, majd előrehajolt az asztal fölött, és úgy folytatta: – Figyu, életem legjobb döntése volt, hogy leléptem. Soha semmi mást nem kell csinálnom, mint azt, ami jó nekem, úgy kezelnek, mint egy filmsztárt, a férfiak, mint a kezes bárányok, érted, úgy néznek ki, mint a ketrecharcosok, de azt teszik, amit mondok nekik, egy fél szó elég ahhoz, hogy leállítsam őket, ha kell, teljes biztonságban vagyok, egy percre sem hagynak egyedül. Komolyan úgy érzem magamat, mint az élet császárnője, és három hónap alatt annyit kerestem, hogy hárommilliót tudtam félretenni, érted, még pár évig csinálom, aztán meglesz a lakás, a kocsi, George meg egyszerűen slay.

Klári néni talán ötöst is adott volna érettségire matekból, ha sejtette volna, mennyire gyorsan tudok számolni fejben, ha kell.

– Három hónap alatt három misi, remek. Egy szép lakás ára úgy százhúsz millió, mert gondolom, nem panelbe akarsz visszajönni, szóval százhúsz hónap, az tíz év. Harminckét éves korodig akarod ezt csinálni?

– Ne már! Ez még az eleje, csomó kiadásom volt, meg nem keresnék mindig ennyit, csak az elején, aztán…

Éreztem rajta, hogy az elem kezd megint lemerülni. Az asztal fölött megfogtam a kezét.

– Gitta, te pornózol?

Éreztem, hogy megremeg a keze az enyémben.

– Figyelj, pózolni óránként öt fontért egy irodában vigyorgó HR-esnek beöltözve, vagy… baszki, te munkát keresel, ugye?

– Ühüm – feleltem óvatosan.

– És hányszor hallottad, hogy csak tőled függ, mennyit keresel?

– Egyszer sem. Aki ezzel hirdet, fel se hívom, mert tuti, hogy valami szart kellene eladnom ügynökként. Kösz, nem.

– Na, hát ezért jársz még mindig a Mekibe kajcsizni.

Kivette a kezét az enyémből, és a mosdóba sietett. Eszembe juthatott volna, hogy talán mégsem élek annyira elcseszett családban, és az sem baj, ha Békásmegyeren járok suliba, mondjuk, Birmingham helyett, ha egyszer még mindig nem esett le, miért is jár Gitta kényszeresen a mosdóba. Ehelyett számolni kezdtem: végül is, tíz év alatt egy jó lakás elviselhető és szerinte kellemes munkával – ez még mindig jobb, mint az alternatíva: tizenöt-húsz év alatt egy olyan, ami kompromisszum, borítékolhatóan robotmunkával, és akkor a szülésről nem is beszéltünk. Nem is tudtam rögtön, a CSOK-hoz hány gyereket kellene szülni, de a hitelért szülésnek még a gondolata is kirázott, arról nem is beszélve, hogy még nem is volt senki a környéken, akiről legvadabb álmomban is el tudtam volna képzelni, hogy gyereket vállaljak vele.

A délelőtt kapott három e-mailre gondoltam, amiket mintha ugyanaz a HR-es írt volna, pedig nem. Köszönjük érdeklődését, amennyiben az ön képzettségének és munkatapasztalatának megfelelő álláslehetőségünk lesz, azonnal értesíteni fogjuk, addig is iratkozzon fel hírlevelünkre, hogy ne maradjon le cégünk legújabb ajánlatairól!

Amikor Gitta új erőre kapva visszatért az asztalunkhoz, megkérdeztem:

– Nem tudsz nekem is szerezni egy ilyen munkát?

Kicsit mintha zavarban lett volna, amin csodálkoztam, hiszen barátnők voltunk. Én fordított esetben már hívtam is volna a menedzseremet, ügynökömet, spanomat, akárkit.

Soha nem fogom elfelejteni a tekintetét, amivel végigmért, mert Gitta még sosem nézett rám úgy, mint akkor. Nem értettem, miért bámul így: nem volt annyira rég, hogy együtt játszottunk egy szál semmiben a Mama kertjében, egymás hátát kenegettük napozás közben, sőt néha még egymás ruháit is hordtuk. Én legalábbis, emlékszem, egyszer zokszó nélkül nekiadtam a kedvenc, Sweet Dreams feliratú alvós pólómat, amikor úgy rendeztünk pizsamapartit nálunk, hogy nem volt nála pizsama.

Most már nem voltunk kislányok, és úgy mért végig, mint egyik nő a másikat. Önkéntelenül összezártam a két karomat a mellkasomon, ahol az egykor pattanásszerű mellem már nagy volt, feszes és hegyes, és visszanéztem az ő blúzára, ahol a kivágásban látszottak a bőrén végigfutó, halvány fogyáscsíkok.

S ekkor Gitta, lassan és kimérten, azt mondta:

– Szerintem ez nem neked való.

A legszívesebben azt kérdeztem volna, miért ne lenne nekem való a pornózás, de nem akartam megbántani azzal, hogy a tudtára adom, nagyon is tisztában vagyok, mivel kereste az ilyen puccos vacsorára valót. Egyáltalán nem is voltam biztos benne, rossz-e, amit csinál, hiszen a barátnőm volt, ismertem az óvoda óta, a pornózásról is csak annyit tudtam, hogy a fiúk szeretik nézni, és általában a seggbe kúrásról szól, ezt a témát pedig végképp kerülni akartam Gittával, akivel minden örömünk és fájdalmunk is közös volt… addig.

– Miért nem? – kérdeztem.

– George szerint túl sok a szőke nő a modellek között – felelte Gitta –, és egy orosz szépséggel nem lehet versenyezni. Meséltem Lisszáról? Fenékig érő szőke haja van, és ha copfba fonja, olyan, mint egy hajókötél, és az a durva, hogy tök természetes. Tudod, mivel mossa? Sörrel, nekem ezt mondta, komolyan. Az ilyenekkel nem tudnál versenyezni.

– Szóval nem vagyok elég szép, azt mondod?

– Hááát, inkább úgy mondanám, hogy nem olyanokat keresnek, mint te. Meg hát, kicsit alacsony is vagy, ugye…

Csak arra tudtam gondolni, hogy én rontottam el. A legjobb barátnőm hazajött, megkeresett, és ahelyett, hogy együtt kalózkodnánk legalább a régi emlékek tengerén, ha már azóta más vizeken hajózunk, megkapom tőle, hogy nem vagyok annyira jó nő, bezzeg ő, én pedig minden szavába bele akarok kötni, sőt, még az is megfordult a fejemben, hogy minden szava hazugság, és csak fel akar vágni.

Azt kívántam, bárcsak inkább a Mekiben találkoztunk volna, és kihűlt hambit rágva hintáznánk a régi játszótéren. Szerettem is volna felajánlani, hogy menjünk, annyira amúgy sem nagy szám itt a kajcsi, az adagok olyan kicsik, hogy fél óra múlva éhesek leszünk, oké, te kimentél, bejött a számításod, de nem kezdhetnénk újra mindent ugyanonnan, ahol abbahagytuk?

Nem mertem megkérdezni. Úgy éreztem, ezzel leszólnék mindent, amit Gitta odakint elért. Mert úgy, ahogy, de mégiscsak elért valamit, ha mást egyelőre nem is, de azt, hogy végre nem a szülei pénzéből él.

– Figyelj! – faggattam tovább. – Most őszintén! Téged azért fizetnek, mert jól nézel ki?

– Hát, valahogy így, igen.

– Szóval, ha szerinted nem nekem való, akkor én túl csúnya vagyok, vagy nincs érzékem hozzá?

Gitta nem válaszolt. Úgy tűnt, a legszívesebben megint a mosdóba szaladt volna.

– Kalózok vagyunk, tesa – mondtam a kezét fogva. – Ha valami gáz lenne, ugye megmondanád?

– Nincs semmi gáz – felelte –, csak furi ez az egész, hogy megint itt vagyok veled, hogy itthon minden ugyanaz, és mégsem, de ezt úgysem értheted. Én belekezdtem valamibe, amiben szerintem van fantázia, de még rohadt sok meló, mire elérem, amit akarok. Anyway, és veled mi újság?

Anyway, így mondta, angolul. Megmondtam neki, hogy még mindig munkát keresek, mert otthon már csak megtűrt vendégnek érzem magamat. Örültem, hogy végighallgatott.

– Vagy kulimunkára vennének fel szar pénzért, vagy nincs kellő szakmai tapasztalatom, érted, Gitta, ezt már annyiszor hallottam, hogy ölni tudnék, ha valahol megint ezzel pattintanak le, vagy legfeljebb éjjeli műszakban keresnék annyit, amennyiből legalább egy albit ki tudnék fizetni, akkor viszont semmi időm nem maradna arra, hogy elvégezzek egy felnőttképzést, szakácsnak, vagy törpének a cirkuszba, akárminek. Arra meg a családnak nincs pénze, hogy helyettem kifizessenek valami tanfolyamot, és eltartsanak, amíg elvégzem. A fateromék egy vasat sem adnak, amióta leérettségiztem. Muterom főleg nem, aki szerint ennyi évesen a saját lábamra kell állnom, mert ugye őt is kidobta az apja otthonról, amikor ennyi volt.

Széttártam a karomat. Amikor végre befejeztem a nyüszizést, Gitta elmosolyodott.

– Szerintem előbb-utóbb találni fogsz valamit. – Aztán, mintha szavakkal vállon tudott volna veregetni, hozzátette: – Nem vagy te elveszett ember, nyugi! Én is voltam így. De ez a modelles felállás… Ezt jobb, ha meghagyod másoknak.

Rajtam pedig átvillant: az egyetlen, ami megakadályozza abban, hogy nekem is szerezzen munkát, az irigysége.

Ha a vacsoránk végére még bizonytalan lettem volna mindebben, Gitta meggyőzött azzal, hogy kifizette az egészet, szabályosan félrelökve a kezemet, amikor oda akartam neki adni a nálam levő tízezrest, én pedig úgy éreztem magamat a boldog viszontlátásnak, hosszú beszélgetésnek és kellemes estének szánt találkozás után, mint egy proli, akit a gazdag rokon olyan sikerekkel akart elkápráztatni, amik egyedül neki juthatnak osztályrészül.

A nap, amikor eldőlt a sorsom, ugyanúgy kezdődött, mint az összes többi: kávét főztem a kotyogósban, és egy cigivel a számban kiálltam a teraszra az e-mailjeimet csekkolni.

Úgy volt, hogy Gittával a Costes után még elmerülünk az éjszakában, de végül egyikünknek sem volt kedve. Főleg azon kattogtam, vajon mivel vívtam ki a legjobb barátnőm irigységét. Gittát mindig is szebbnek tartottam magamnál. Gitta mindig tudta, hogyan kell úgy viselkednie, hogy mindenki a jó csajt lássa benne, és nem azt a magasságával, korlátaival, középszerűségével viaskodó kis verebet, ami én voltam kamaszkoromban.

Bántott, hogy nem azért beszélt le arról, hogy kövessem, mert féltett, vagy tudta, hogy necces az egész, hanem mert féltékeny volt. Én pedig nem tudtam ezzel a féltékenységgel mit kezdeni. Azt hittem, köztünk ez fel sem merülhet.

Volt még valami más is, ami a találkozásunk után nem ment ki a fejemből. Az arcomat sosem tartottam szépnek. A számat túl vékonynak találtam, az orromat túl nagynak, egyedül a szemöldökömmel voltam elégedett: az íve és sűrűsége pont jó volt. Gondolkodtam öröksminken és tetováláson, amikor mindenki olyat csináltatott, de sosem komolyan. Nem volt rá szükségem.

A kék szem-szőke haj kombót viszont utáltam. Közönségesnek találtam. Olyan meleg, barna szemeket akartam, mint amilyen Gittának volt. Annyira nem voltam hiú, hogy színes kontaktlencsét vegyek, de a szőkeségemmel megpróbáltam elbánni. Harmadikban befestettem a végét kékre, aztán fél éve lilára, ami addigra már kezdett csúnyán lenőni. A testemmel valamivel elégedettebb voltam. Annyit ehettem, amennyit csak akartam, mégsem híztam el.

Arra gondoltam, meg kellett volna kérdeznem Gittától, milyen érzés, ha egy férfi fizet azért, hogy meztelenül láthasson. Esetleg megérintse, sőt… Ha Gitta annyit keres, amennyit, mennyit érne az én látványom?

Azonban az álláshirdetésben, amit az utolsó korty kávé közben láttam meg a telefonom kijelzőjén, egy szó sem volt hajszínről és testalkatról. Abban a kategóriában volt, amihez a legtöbb reményt fűztem: irodai adminisztráció/egyéb kisegítő munka.

Masszázsmunka azonnali kezdéssel! Elegáns masszázsszalonunkba keresünk masszőz munkatársat. Legyél agilis, csapatjátékos, megbízható! Végezheted részmunkaidőben, de teljes időben is várunk. Fontos, hogy legyél ápolt, kedves, és kedveld a vendégeket. Előzetes tapasztalat nem szükséges. Szükség esetén betanítunk. Idegennyelv-tudás előny. Betöltött 18. életév alapfeltétel.

Gondolkodás nélkül felhívtam a megadott telefonszámot. Azt az Igen, tessék?-et sosem fogom elfelejteni, és nem azért, mert affektáló volt, és erőltetett.

– Szia, a hirdetésre jelentkezem – hadartam egy szuszra –, és azt szeretném kérdezni, aktuális-e még, és nem baj-e, ha még csak most érettségiztem, és még sosem masszíroztam, de szerintem hamar bele tudnék jönni, és…

– Állj, állj! Vegyél már levegőt, miközben beszélsz! Nem lenne jó, ha megfulladnál, ugye?

– Hát, nem…

– Ugye elmúltál már tizennyolc?

– Persze, még tavasszal.

– Akkor relax, és mondjál valamit magadról!

Mintha nem is ugyanaz a nő beszélt volna, aki az előbb még „miu-mi újság, vár a cicuskád”-szerű nyávogással vette fel a telefont. Azóta sem értem, hogyan tudta valaki egy pillantás alatt ennyire megváltoztatni a stílusát – mintha gombnyomásra tette volna. A most már természetes hangja olyan volt, mint egy barátnőé, akiben megbízhatok.

De amikor a telefonban nyökögve elmondtam a nevemet, hogy mikor születtem, hol érettségiztem, és hogy kedvenc filmem A Karib-tenger kalózai, csak nevetett.

– Nem ilyenekre gondoltam. Hány centi vagy, és hány kiló?

– Százhatvan, és negyvenöt kiló.

– Ühüm… Jó lenne, ha küldenél magadról pár fényképet ugyanerre a számra WhatsAppon.

Kissé meglepődtem. Nem mindegy, hogyan néz ki egy masszőz? A lényeg, hogy jól meggyúrja a fájós derekú vendégeket, nem?

A telefonom galériájából kiválasztottam és elküldtem pár fotót. Kicsit megnyugtatott, hogy nem kértek necces képeket, igaz, olyanom nem is nagyon volt. Sosem volt se szükségem, se kedvem arra, hogy szexi szelfiket csináljak magamról. Tavaly Siófokon lőttem magamról párat fürdőruhában, mert akkor éreztem, hogy jól nézek ki, barnán, vidáman – és úgy, hogy megvolt az első fiú az életemben.

Este leléptem egyedül, és összeakadtam a parton pár spanyol csávóval. Annyira jólesett, hogy az egyikük egész éjszaka olyanokat súgott a fülembe, hogy mi amor meg si eres hermosa. Nem vagyok egy nyelvzseni, de ez megmaradt bennem, meg a fekete szeme… Ha nem is volt túl gyöngéd, tudta, mit hogyan kell csinálni, hogy jó legyen nekem, s azt reméltem, megismétlődik másnap, vagy akár még sokszor is, de a spanyolok reggelre már nem voltak sehol. Pasik – flegmázta Gitta, amikor megüzentem neki, hogy jártam.

Rágyújtottam a harmadikra, letüdőztem mélyen, és máris jobban voltam. Fél óra múlva zizzent is a telefonom. WhatsAppon hívtak.

– Szia, be tudnál jönni valamelyik nap?

A cicahangú nő volt az.

– Akár ma is – válaszoltam gyorsan.

– Holnap jobb lenne, mert akkor itt lesz a Vera, aki a felvételt intézi. Reggel nyolctól este nyolcig bármikor jöhetsz. Mondom a címet.

Rajtam volt a sor, hogy a szavába vágjak.

– Tizenkét órákat dolgoztok?

– Aha – felelte olyan hangon, ami egyszerre jelenthette, hogy „bizony ám, kisanyám”, de azt is, hogy annyira azért nem lehet durva, mert nevetett hozzá.

Megpróbáltam ravasz lenni, és óvatos.

– És az, izé, a munka szexmentes, ugye?

– Hogy érted?

– Hát hogy kell-e… szóval… érted…

Rettentően szégyelltem magamat. A legszívesebben ki is nyomtam volna a beszélgetést.

– Azt nem. – A nő megnyomta az azt szót, és rögtön tudtam, mire gondol. – Minden mást a Vera majd elmond, jó?

Gyorsan lediktálta a címet, majd egy nyávogó „sziókaaa, váááárunk!”-kal elköszönt.

A cigi már csak hamu volt az ujjaim közt, bennem azonban felizzott a kíváncsiság.

A legszívesebben rögtön üzentem volna Gittának, de nem akartam előre inni a medve bőrére. Alig vártam, hogy megmutassam neki: igenis elég jó vagyok olyan munkához, ahol számít a kinézet.

Ezen agyaltam még másnap is, amikor az Operától két saroknyira megtaláltam a megadott címet. Régi, jó karban levő ház volt díszes homlokzattal, mint a többi az utcában, de csak egyemeletes. Az volt a furcsa, hogy az ablakokon nem lehetett belátni, s a fekete vasajtó mellett nem volt kapucsengő, csak egyetlen gomb. Eddig jó, gondoltam. Valamiért arra számítottam, a masszázsszalon egy pincében lesz, esetleg egy lepukkant, kukaszagú bérház mélyén.

Top formában akartam lenni: sminkelés előtt még arcradírt is használtam, bekentem az arcomat hidratálóval, felfésültem a szempilláimat, füstös kis cicaszemet kanyarítottam highlighterrel, szempillaspirállal. Mire a hőségben odaértem, annyira patakzott rólam a víz, hogy a legszívesebben rúzsostul és festett szempillástul beletöröltem volna a fejemet egy törölközőbe.

Már azon gondolkodtam, nem járna-e mindenki jobban, ha becsöngetés helyett gyorsan letörölném magamról a szétizzadt sminkemet, amikor kitárult az ajtó, és egy kék izompólós férfi lépett ki rajta. Barna baseballsapkát szorongatott a kezében. Amikor meglátott, gyorsan a szemébe húzta a sapkát, és sietősen elindult valamerre. Vissza se nézett, pedig hallottam, hogy odabentről még köszöntek utána:

– Bye-bye! See you soon! Thank you!

Odabent két lány állt egy hosszú, meredek lépcsőn. Az egyik, egy rövid fekete hajú, combközépig érő ruhácskában, még fogta a távozó férfinak kitárt vasajtót. A másik, fent a lépcső tetején, gesztenyebarna hajjal és csillogó zöld szemmel, még mindig integetett. Gyönyörű mosoly ült az arcán.

Amikor a férfi eltűnt, a mosoly egyszerre leolvadt róla. Az előbb még bye-bye-t integető kezével úgy csapott a krémszínű falra, mintha fel akarná pofozni.

– Meg tudtam volna fojtani, érted? – mondta a fekete hajúnak. – Csak hát annyit kapnék érte, mint egy rendes emberért.

A fekete hajú gyorsan becsukta az ajtót.

– Na miért, mi volt?

– Kérdezi, megérinthet? Mondom, oké. Erre megfogja a mellbimbómat, és úgy megcsavarja, hogy azt hittem, helyben leszakad – méltatlankodott a barna hajú. – Normális az ilyen?

A másik sóhajtott, és széttárta a karját.

– Amúgy rendben volt minden?

– Persze. A szemem majd kiugrott, de mondtam neki, uhh wow very nice, meg hogy most akkor én is ezt fogom csinálni vele, mire kitépte a farkát a markomból, és szépen visszafeküdt a hasára.

Egymásra vihogtak.

– Sziasztok, Vivien vagyok – szóltam közbe.

– Ja, bocsi! – nézett rám a barna hajú. – Olyan kicsi vagy, hogy nem is vettünk észre…

A fekete hajú nagyon csúnyán nézett rá.

– Hogy te milyen kis gonosz vagy ma!

Bemutatkoztak, kedvesen és közvetlenül. A bimbójára kényes, barna hajú lány Barbi volt, a fekete, akinek most már megismertem a hangját, Zita. Vele beszéltem telefonon. Most nem volt nyávogós.

– A hirdetés miatt jöttem – mondtam, és elindultam feléjük a lépcsőn. Már majdnem felértem, amikor a magassarkú kifordult alólam, s úgy estem hasra, hogy ha Barbi nem kap el, nem is kellett volna többé munkakeresésen törnöm a fejemet. A térdemet így is bevertem az egyik lépcsőfokba.

A zajra egy harmadik lány dugta ki a fejét az előszobába nyíló ajtóból. Vastag sminket hordott, de így is látszott, hogy jó pár évvel idősebb a másik kettőnél. Gyorsan felmérte a helyzetet.

– Ti aztán hamar összejöttetek! – mondta Barbinak, aki épp felsegített a padlóról, aztán felém fordult. – Csak lassan a testtel! Vigyázz, mibe ugrasz bele!

Nem számítottam arra, hogy ennyire kedvesek lesznek. Igaz, nem is tudtam, mire számítsak. Arra biztos nem gondoltam, hogy a nagy szoba, ahová bevezettek, úgy fog kinézni, amilyennek egy lánykollégium társalgóját képzeltem. A sarokban két nagy íróasztal állt, mögöttük nagy, kopott irodai székkel, amire Zita úgy huppant le, mint egy titkárnő. A feje fölött a falon biztonsági kamerák képernyői, rajtuk a ház bejárata és az utca jobbról-balról, az asztalon cukorkástál, magazinok és féltucatnyi mobiltelefon. A falak mentén körben süppedős bőrgarnitúra, két óriási fotel, középen dohányzóasztal sminktáskákkal, üres ételesdobozokkal és telefonokkal, hátrébb olyan szekrények, mint az öltözőkben. Két tévé is volt a falon, az egyik épp kikapcsolva, a másikon SpongyaBob kalandjai a Nickelodeonon, hang nélkül.

Az asztal alatt, a garnitúra előtt, a fotelek mellett végestelen-végig cipők: balerinák, magassarkúk, magastalpúak, combcsizmák minden színben, méretben és stílusban, flitterekkel, masnikkal, sőt szegecsekkel.

Leültettek az egyik fotelbe, hideg vízzel kínáltak, meggyőződtek róla, hogy nem ütöttem meg magamat nagyon, sőt Zita még biztosított is róla, hogy ha valahol, hát akkor itt igazán jó helyen törném ki a nyakamat, mert három lánynak is van gyógymasszőz diplomája, sőt a Kati – „huhúú, az én vagyok”, integetett a vastagon sminkelt nő – még a csontkovácsoláshoz is ért, szóval akármi van, egykettőre összeraknak.

Újra megszólalt a csengő, és vele majdnem egyszerre az egyik telefon is.

Zita az órájára pillantott.

– Ez Zsanihoz jött tizenegyre. Egyem a szívét, de nagyon pontos! Kati, vedd már fel a telefont, jó?

– Nem látod, hogy ebédelek?

– Jaj, csak nem fogsz éhen halni?

Ahogy Zita lerohant a lépcsőn az ajtóhoz, Kati felvette a telefont, és egyszerre hallottam a két beszélgetést, közéjük szőve egy férfi mormogását a bejárat felől, amiből nem hallottam egy kivehető szót sem:

– Szióóó, macikááááám (Zita lelkes miauzása az előszobából), de rég láttunk, na mizuuu?

– Igeeen? (Kati kelletlen, most-miattad-nem-tudok-ebédelni hangja az íróasztalnál.)

– Mindjárt jön a Zsani, leülsz egy kicsit a váróba?

– Mennyit szeretnél maradni? Félórás, egyórás és kétórás programjaink vannak.

– Van valami kívánságod addig? Kávé, üdítő?

– Nem, ilyen szolgáltatásokat nem kínálunk.

– Mindjárt jön, addig pihizz csak!

– Anyádat, te paraszt!

Kati nagyot sóhajtva kinyomta a hívást.

– Csak belelihegett a telefonba, aztán letette.

Zita visszahuppant a helyére a forgószékben.

– Zsani hol van már? Zsaniiii!

Újabb ajtó nyílt, és egy karcsú, alacsony, göndör fekete hajú, nagyon szép arcú lány lépett a szobába.

– Bocs, hajat kellett mosnom, mert olyan lett. Itt van már?

– Most ültettem le a váróba. Siess már! – sziszegte Zita.

– Hadd törölközzek már meg, jó?

Zsani csak akkor vett észre, amikor a még nedves törölközőt a fotelre dobta. Egy pillanat alatt végigmért, nem is köszönt, épp csak úgy nézett rám, mint egy új, nem túl érdekes bútordarabra.

Újabb csöngetés. Zita felnézett a biztonsági kamera monitorjára, és felemelte a mutatóujját.

– Csitt! Megjött Vera.

Valaki kinyitotta a bejárati ajtót, felcsoszogott a lépcsőn, és kopogás nélkül benyitott a társalgóba. Magas, erős testalkatú nő volt, hóna alatt egy-egy nyolcas csomag papírtörlőt szorított, két kezében szatyrok, tele tusfürdő-utántöltővel, takarítószerekkel és babaolajos üvegekkel, amiket Barbi és Kati készségesen kivettek a kezéből.

– Hát te? – kérdezte Vera, amikor meglátott.

A fellépésében volt valami, amitől én is ugrottam volna segíteni, de egyre jobban fájt a térdem, amin még rajta volt a Barbitól kapott borogatás.

– Ne haragudj! – mondtam.

– Miért kéne haragudnom? Vagy esetleg te hagytad az asztalon a piszkos kajásdobozt?

– Hát, hogy nem tudok felállni, mert elestem a lépcsőn sajnos.

– Bocsika, én voltam!

Kati közénk lépett. Megdöbbentett, mennyire kecsesen mozog a rémisztően magas tűsarkúban, és gyorsan elvette az asztalról a zsíros műanyag dobozt.

– A hirdetésre jött, – magyarázta Zita.

Barbi elnyomott egy kuncogást, de nem állta meg, hogy hozzá ne tegyen valamit:

– Kezét-lábát törte, hogy itt legyen időben.

– Kéne már vennünk egy futószőnyeget arra a lépcsőre – szólt közbe Zita. – Valaki egyszer még tényleg összetöri magát.

Vera végigmért.

– Gondolom, a lányok már mindent elmondtak, ugye?

– Hát, végül is, még nem. – Újra megszólalt a telefon. – De nem az ő hibájuk, mert azt hiszem, nagyon sűrű napotok van.

Vera kérdőn Zitára nézett. Az csak megvonta a vállát.

– Átlagos.

– Látod, kell az erősítés – fordult vissza hozzám Vera. – Tudod, milyen munkát kínálunk, ugye?

Bólintottam.

– Jó, csak mert mindig az van, hogy telefonban mindenki mindenre rábólint, aztán mégse jönnek. Hogy van a lábad? Fel tudsz állni?

Fel tudtam.

– Na jól van! Dolgoztál már ilyen helyen?

Megráztam a fejemet.

– Jártál esetleg masszázstanfolyamra?

– Hát, amikor kicsi voltam, néha megmasszíroztam a faterom vállát, de az csak játék volt, és már nem is vagyunk olyan jóban, szóval…

Barbi megint kuncogott.

– Na, még csak az kéne, hihihi…

Volt benne valami kedves és jóindulatú, amitől még véletlenül sem képzeltem volna, hogy rajtam nevet.

Vera lassan végigmért.

– Értem… szóval ez teljesen új neked. – Pár pillanatig az arcomat fürkészte, aztán a kezét nyújtotta. – Gyere, megmutatom, miről van szó, és egy füst alatt megbeszéljük a többit is. Melyik szoba szabad egy órára?

– A hármas és az ötös – felelte Zita készségesen, egy kockás füzetben lapozva. Majdnem pont olyan volt, mint egy recepciós egy szállodában. – Ja, bocs, az ötös negyedóra múlva Katinak kell, de a négyesbe is mehettek.

– És mi van a hatossal?

– Hm… az is szabad háromig.

Vera az egyik öltözőszekrényhez lépett, kivett belőle egy bársonyzacskót, és mutatta az utat.

A társalgóból egy szűk folyosóra léptünk: szép faborítású falak és meleg hangulatú lámpák a fehérre festett, alacsony mennyezeten. Kétoldalt ajtók nyíltak.

– Az ötös és a hatos az utcai szoba – magyarázta Vera balra mutogatva. – Azok a nagy szobák. Oda rakjuk a VIP-vendégeket, és aki legalább másfél órára jön négykezesre. Itt jobbra van az egyes, kettes, hármas és négyes szoba, ezek a kisebbek, ide főleg a fél- meg egyórások jönnek. A lányok a négyest szeretik a legjobban, mert annak nyitható az ablaka, és ott lehet cigizni. Dohányzol?

– Hát, végül is, szoktam.

– Jobb, ha leteszed.

– A nagymamám is mindig ezt mondja.

– Itt bent nincs cigizés, kivéve a négyesben. Nem szeretem, ha munkaidőben kijárkáltok az utcára.

Benyitott az egyik szobába. Odabent úgy is szűk volt a hely, hogy a szobában nem voltak bútorok, csak egy vastag matrac, ami majdnem faltól falig ért, mellette kis fiókos asztalka, egyetlen szék és egy szobainas. A sarokban hangulatlámpa állt, vörös fénye, mint a parázsló kandallóé. A matrac mellett derékmagasságig tükör futott végig, fölötte hosszú polc, rajta tálka füstölőkkel, légszűrő s egy zenelejátszó kék kijelzővel. A túlsó oldalon zuhanyfülke nyílt.

– Nem is tudom – feleltem, nem annyira a kérdésére válaszolva, inkább az egész szalon hangulatára gondolva. Túl érzéki volt, nem olyan, mint ahova szexmentes munkára keresnek agilis, megbízható masszőzt.

– Vetkőzz le! Bugyi maradhat.

Ha addig csak furcsa érzésem volt, Vera szavaira egyenesen vészcsengő rikoltott fel a fejemben.

– De én…

A legszívesebben elrohantam volna. Ha a lelkem mélyén volt is bennem gyanú, arra számítottam a legkevésbé, hogy felpróbáljon egy rámenős leszbikus. Hátrébb léptem.

– Miért vetkőzzek le?

Vera csak nevetett, és kedvesen megsimogatta a karomat.

– Nem mondták a telefonban, hogy betanítunk? Megmutatom az alapokat, amennyivel el tudsz indulni, aztán a többit majd fokozatosan. Vetkőzz csak le, és feküdj a hasadra! Vagy ha nagyon fáj a térded, a hátadra is lehet. Nyugi, három diplomám van: shiatsu, svéd- és sportmasszázs.

Végül is, gondoltam, még sohasem volt részem valódi masszázsban. Ha pedig annyira necces a helyzet, legfeljebb nem jövök vissza soha többet. Megerőszakolni csak nem fognak.

Lehúztam a blúzomat, sőt legszívesebben a bőrömre tapadt melltartót is levettem volna, de szégyelltem magamat. Gittán kívül Vera volt az első idegen nő, aki testközelben meztelenül látott. Ő mintha megértette volna a zavaromat.

– Nyugodtan leveheted. Nem fogom a cicidet bámulni.

Levettem, de a karommal szégyenlősen eltakartam magamat, s amilyen gyorsan csak tudtam, a hasamra feküdtem. Vártam, hogy mi lesz. Döbbenetemre azt hallottam, hogy Vera maga is levetkőzik.

Akkor sem mertem volna hátranézni, ha valaki egymillió forintot adott volna érte. Csak azon járt az agyam, hogy úristen, ez biztos leszbikus, mi lesz most?

Hallottam, hogy Vera a zacskóval neszel (valamit kivett belőle), aztán valami cuppogott (ez lehetett az olaj), majd összedörzsölte a tenyerét. Levegőt venni sem mertem, annyira izgultam.

Egy pillanattal később, amikor Vera két tenyerét a hátamon nyugtatta, s a csöndben csak hosszú, mély lélegzetét hallottam, úgy éreztem, az érintése minden feszültséget kiszív a testemből. Egy perc múlva pedig már úgy voltam vele, hogy nekem ez alapjában véve jó, sőt nagyon jó, és reméltem, a betanítás jó sokáig fog tartani.

– Ami alap: a vendég rögtön az elején a hasára fekszik. Lesz, aki a hátán fekve próbál magához húzni, rosszalkodik. Nekem az a halálom, ha vigyorog, és a mutatóujjával hívogat. Nem. Amíg nem fekszik szépen a hasán, úgy, hogy ne is lásson, a tatami közelébe sem lépsz.

– A… mi?

– Kemény japán matrac. Amin most fekszel. Ha elfoglalta a helyét, megkérdezed, hol fáj, mije fáj. Legtöbbször a vállukat és a derekukat fájlalják, meg úgy általában a hátukat. Amíg nem értesz hozzá, csak annyi a dolgod, hogy azokon a helyeken több időt tölts a kezeddel. Így.

Három ponton mélyre nyomta ujjait a hátamba, mintha arrébb tolta volna a bőrömet, kitapogatva az izmaim mélyén rejlő fáradtságot.

– Ez egy shiatsu-masszírozó. A shiatsuban a kezünket, ujjperceinket, könyökünket használjuk, hogy közvetlen nyomást gyakoroljunk a test bizonyos pontjaira. Ebben három masszázsgolyó van. Elvileg olaj nélkül és vékony ruhán keresztül szokás, de mindenki jobban jár, ha így csináljuk. Kérdezz közben nyugodtan!

– Hol tanultál masszírozni?

– Szolnokon.

Valami egzotikusabbra számítottam. Együtt nevettünk fel, miközben Vera keze mélyen, jólesően szántotta a hátamat.

– Nekem is el kell mennem tanfolyamra?

– A későbbiekben jól jöhet. Most arra figyelj, ahogy csinálom! Érzed? Ez a könyököm volt. Ez meg az alkarom. Ha csak az ujjaidat használod, estére kikészülsz. A könyöködön vékony a bőr, sokkal érzékenyebben ki tudod tapintani a letapadásokat, csomókat, mint az ujjaddal, és sokkal nagyobb erőt tudsz alkalmazni a kellő helyeken, mert bele tudod vinni az egész tested súlyát. Az alkarod pedig olyan, mint egy úthenger. Egy mozdulattal végig tudsz menni az egész háton. Érzed?

Nagyot nyögtem.

– Uhh… igen.

– Jólesik?

– Kicsit fáj, de nagyon jó.

– Tehát, mit mondtam? Mi a lényeg?

– A hasára fekszik, és azt nyomogatom az ujjaimmal, de főleg a könyökömmel, mert az erősebb, és az alkarommal.

– Kezdésnek ennyi. Majd mutatok még pár trükköt, például hogyan kell lábbal masszírozni. Ha akarod, Kati a prosztatamasszázsra is megtanít. Az nagyon be szokott jönni a vendégeknek. S most jön a java: megfordulhatsz.

– De hát…

– Fordulj csak meg nyugodtan! Most jön a lényeg.

Eddigre annyira ellazultam, hogy már nem is takartam a mellemet, amikor a hátamra fordultam.

Vera ott térdelt mellettem meztelenül. Erős alkata volt, mégis feszes és arányos. Vállától az oldalán és csípőjén át egy virágindát ábrázoló, diszkrét tetoválás futott végig, lábán le egészen a bokájáig.

– A vendégek is pont úgy fognak rád nézni, ahogy most te rám. – A zacskóhoz nyúlt, és egy testszínű, pénisz formájú vibrátort húzott elő belőle. Akkora volt, mint az egész alkarom. – Neked pedig meg kell tanulnod, hogy ha a vendég megfordul, ezt fogod látni rajta. Így szoktuk befejezni.

Felültem, magamhoz húztam a térdemet, átkaroltam, s a fejemet ráztam.

– Bocs, de nem. Arról volt szó, hogy ez szexmentes munka. Ne haragudj, de nekem ez nem fér bele.

– Oké – vonta meg a vállát Vera –, nem gond. A masszázs amúgy bejött?

– Az nagyon – feleltem őszintén, mert tényleg jólesett, és nem akartam megbántani azzal, hogy a továbbiakra nemet mondok.

– Még sosem csináltad kézzel? – kérdezte Vera az arcomat fürkészve.

– Mit? Magamnak? Hát, izé…

– A kézi levezetést. Pasinak.

– Hát… végül is… még nem.

– Van barátod?

– Hát, most per pillanat nincs.

– De ha lenne, el akarnál szaladni, ha a kezedbe csúszna a farka?

– Nem, mert őt szeretném.

– És tudnád, mit kell csinálni vele?