Réti László – Az elnök

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2006

( A halál háromszöge címmel)

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-04-7

RÉTI LÁSZLÓ

AZ ELNÖK

1

Quang Tri város mellett, Vietnam

1972. április 30., 17.05

Az első robbanáskor egy fa mögé vetődött. Még földet sem ért, amikor meghallotta az újabb gránát robaját is.

Kivárt, de nem következett több robbanás. A kínai gyártmányú, ütött-kopott T–62-es harckocsinak már nem volt lőszere, ami felrobbanhatott volna. Charon kimászott a fa mögül.

A jármű motorja leállt, a tető búvónyílásain és az orrban lévő

kitekintőablakon csak úgy dőlt a sűrű füst. Az őrmester nem tartotta szükségesnek, hogy ellenőrizze, túlélte-e a kezelő vagy bárki más a robbanást. Ez a tizenegyedik harckocsija volt. Sosem élte túl senki.

A tank mellett még ott térdelt a foglyul ejtett katona. Nadrágján egyre terebélyesebb folt jelezte, hogy bevizelt. Hogy a robbanástól-e, avagy a látottaktól, az nem érdekelte Charont. Eltette a pisztolyt, majd M–16-osát két kézre fogta, s a csövével intett a vietkongnak, hogy álljon fel. Az remegve engedelmeskedett.

– Juhhhéééé!

Charon megpördült. Kis híján lelőtte a fák közül felé szaladó Simanskyt. A tizedes csillogó szemmel, karabélyát a kezében tartva, mint egy őrült rohant oda hozzá, és vigyorogva hátba vágta.

– Ez hihetetlen, őrmester! Sosem láttam még ilyet! Istenem, ha a fiúknak ezt elmesélem! Ó, ha csak…

– Kuss! – kiáltott rá Charon.

– De hát ez óriási! Az…

– Pofa be! Ez itt csatatér, te hülye, fogd be a pofád, biztosítsd a terepet, és kussolj!

Pete Simansky végre elnémult. Körbeszaladta a kis tisztást, majd visszatért Charonhoz, aki éppen a vietkong ruházatát vizsgálta át. Alig volt nála valami. A tizedes bizalmaskodón megragadta az őrmester könyökét, és

félrevonta Charont. Egy arany öngyújtót nyomott a kezébe, és idiótán vigyorgott rá.

– Őrmester, hadd legyen az enyém!

– Micsoda? – nézett rá értetlenül Charon.

– Hát a faszi. Ha azt mondhatnám a fiúknak, hogy…

Charon megnézte az öngyújtót, majd zsebre vágta. Undorodva legyintett.

– Legyen a tiéd, aztán azt mondasz, amit akarsz. Nem foglak megcáfolni.

– Ó, köszönöm, köszönöm, Jeremiah!

– Kuss legyen már!

Charon elfordult, és az orosz gyártmányú terepjáró felé indult.

Felderítőként megtanulta, hogy ezekben rendszerint van valami, ami érdekes lehet a hírszerzőknek. Egy térkép, egy kódkönyv, egy… Éppen behajolt a kocsiba, amikor meghallotta a hosszú sorozatot. Oldalra vetődött, és a GAZ

mögé gurult. Az M–16-ost készenlétben tartva lesett ki a kerekek között, de nem látott ellenséget, csak Simanskyt, aki a vietnami katona földön fekvő

teste felett állt. Fegyverének csöve enyhén füstölgött. Charon odarohant a tizedeshez.

– Mi az isten történt? Szökni próbált?

– Nem – nézett rá ártatlanul a tizedes.

– Akkor miért lőtted le? – Charon meg volt döbbenve.

– Hogyhogy miért? Nekem adtad, nem?

– Azt hittem, azért kell, hogy felvághass vele! De lelőtted, te állat!

– Most mit rinyálsz? Fizettem érte, nem? Nekem adtad. Azt csinálok vele, amit akarok!

– De hát miért?

– Mert most már nem úgy megyek haza, hogy nem öltem. Igazi katona vagyok.

– Igazi barom vagy!

– Kit érdekel! Fizettem, nem? Azt…

Charon előbb látta meg Simansky mellén a vörös foltokat, mint hogy meghallotta a lövéseket. A földre vetődött, így a sorozat neki szánt része a

páncéltesten kopogott végig. Azonnal hasra fordult, és lőni kezdett abba az irányba, ahonnan a lövések érkeztek. Láthatatlan ellenfele tovább tüzelt, de ezzel felfedte tartózkodási helyét is.

Charon pontos, rövid sorozatokat lőtt.

Egy idő után azt vette észre, hogy nem érkezik válasz. Várt, de tudta, hogy mozdulnia kell. Talán egy perc is eltelt, mire rászánta magát. Az erdő

hihetetlenül csendes volt. Azt is meghallotta volna, ha egy madár végigugrál az ágakon. Charon felpattant, a terepjáróhoz rohant, ahol megint hasra vetette magát.

Nem lőtt rá senki.

Nekiiramodott, és bevette magát a fák közé.

Most sem tüzeltek rá.

Ezen kissé felbátorodott, fától fáig lopakodva megkerülte a tisztást, hogy eljusson oda, ahonnan az orvlövész tűz alá vette őket.

Támadója halott volt. Fekete gyakorlóruhát viselt. A T–62-es személyzetének utolsó tagja volt az. Sisakja pereme alatt érte a lövés, azonnal meghalt, agya minden bizonnyal kitöltötte a sisak belsejét. Nem volt kedve megnézni. Tudta már, miért motoszkált benne valami rossz érzés az imént.

Elfelejtette megkeresni az őrt. Hiszen nyilván nem hagynak egy javításra váró tankot őrség nélkül, míg megjön a segítség.

Leült a vietnami holtteste mellé. Hányadik is volt ez? Harminc felett járt, de valahol, valamikor elveszítette a fonalat. Már nem számolta.

Simanskyt nem is nézte meg. Emlékezett rá, hogy legalább négy lyukat látott a mellén. Ha még élne is, úgysem tudna rajta segíteni. Levette rohamsisakját, és zsebkendőt keresve a zsebébe nyúlt, hogy letörölje az izzadságot a homlokáról. Valami a kezébe akadt. Előhúzta. A tizedestől kapott Zippo volt az.

Charon lassan elmosolyodott. Cigarettát vett elő, és rágyújtott.

Az arany öngyújtóval.

2

Okechobee-tó, Florida

1973. május 20., 19.30

A férfi meglehetősen kövér volt. Mióta az eszét tudta, a legenyhébb jelző, amellyel a méreteit illették, a „pufók” volt. Száznyolcvanöt centis magasságához száznegyvenöt kilogramm társult. Negyvenöt éves korára megtanulta elfogadni a testét. Extra méretű ruhákat hordott, extra széles ajtók voltak a lakásában, rendszerint a legnagyobb autókat vásárolta – még a vécécsészéje is rendelésre készült. Ez nem okozott gondot, mivel elég jól állt anyagilag. Tulajdonképpen pokoli gazdag volt.

Chester V. Venice felült a háború után felfutó olajipar szekerére, és saját

céget

alapított

texasi

szülővárosában,

a

Houstontól

harmincmérföldnyire északra fekvő Conroe-ban. Sosem vágyott túl nagy haszonra, ám ebben ágazatban, ha van haszon, akkor az nagy. Ha veszteség van, akkor persze az is nagy. Vesztesége azonban szinte sosem volt. Venice volt annyira okos, hogy nem tett keresztbe az iparág reprezentánsainak. Ha megérezte, vagy megsúgták neki, hogy valamelyik nagy konszern is érdeklődik egy-egy új olajmező vagy finomító iránt, nemegyszer inkább visszalépett. Tudta a helyét, és tudta, hogy mikor kell visszavonulót fújnia.

Felismerte, hogy sokkal többet veszíthet, ha belemegy a versengésbe, amit a multikhoz képest csekély cége aligha bírna ki. Ugyanakkor ez a csekély cég nem volt annyira csekély, hogy a profitja ne tudta volna finanszírozni Venice költséges hobbijait.

Venice Conroe-ban egy villában lakott, nem messze a cég székhelyétől. Volt egy háza New Yorkban és egy hegyi nyaralója a Sierrákban. Jachtot tartott egy kis norfolki kikötőben és egy másikat Santa Monicában. Mindig volt négy-öt autója, személyzete a villához, és egy vagyont érő golffelszerelése, ami csak neki került egy vagyonba, ugyanis senki más nem tudta volna használni a speciálisan az ő számára készült ütőket, amelyekkel gigászi pocakját megkerülve tudott ütni.

Nőkre nem költött, húszas évei elején szembesült vele, hogy homoszexuális. Sosem tartott állandó partnert, az alkalmiakról pedig lemondott, mivel azokhoz csak igen nehezen tudott volna hozzájutni. Persze próbálkozott, de minden egyes alkalom, amelyet sikerült összehoznia, túl nagy szervezést és idegeskedést igényelt. Ezenfelül ott volt még a lebukástól való félelem és az, hogy a rettegés miatt sosem élvezte annyira az együttlétet, amennyire várta. Végül, harmincévesen, úgy döntött, nem éri meg a dolog.

Azóta tulajdonképpen szerzetesi életet élt – legalábbis szexuális értelemben.

A legfontosabb szenvedélye a vadászat volt.

Az ötvenes évek derekára a cége már annyi nyereséget termelt, amennyiből nyugodtan megengedhette magának, hogy háromhavonta méregdrága

vadásztúrákat

tegyen.

Eleinte

Kanadába

járt,

ahol

jávorszarvasra, később medvére lőtt. Azután következett Afrika, ahonnan utazásai alkalmával oroszlán-, kafferbivaly- és antiloptrófeákkal tért haza.

Egy alkalommal még elefántot is feljegyezhetett a vadásznaplójába. Járt Szumátrán, ahonnan tigrisbőrt vitt texasi otthonába a kandalló elé.

Brazíliában jaguárra ment, Ausztráliában pedig óriáskengurura. Imádott vadászni. Sosem tudta megérteni azokat, akik úgy vélekedtek, hogy az állatokat nem szabad lelőni. Marhaság! Azért vannak. Azért alsóbbrendűek, mert tizedannyi dolgot sem képesek véghezvinni, mint az ember. Ezt a felsőbbrendűséget pedig napról napra, hétről hétre bizonyítani kell. Mégpedig vadászattal. Legalábbis Venice így gondolta.

A régi vadászatok jártak a fejében, miközben ült a kocsijában, egy másfél éves nagy Ford limuzinban a tó partján. Bal kezében hatalmas szivart tartott, néha mélyen beleszívott, kicsit görgette, ízlelgette a füstöt, mielőtt komótosan kifújta a kocsi letekert ablakán.

Egy bő hónappal korábban jutott tudomására a lehetőség.

Nem sokat gondolkodott, vadászember volt, és nem sok olyan trófeáról hallott, ami még hiányzott a gyűjteményéből. Felhívta a megadott számot, megalkudott az árban, és a vonal túlsó végén a reszelős, fojtott hang azt mondta, majd értesítik.

Négy nappal korábban értesítették.

Megkapta az instrukciókat, kérdeznie sem kellett. Ez imponált neki, kedvelte a profikat.

Nem volt szüksége hat óránál több időre, hogy sínre tegye és átadja a cég folyamatban levő ügyeit az egyik aligazgatónak, majd előkészíttette Chevrolet-ját az útra. A kocsit megtankolták, ellenőrizték az olajszintet, utasterében elhelyeztek egy kazal szendvicset és egy gallon ivóvizet, lemosták a szélvédőt, a szokásosnál kissé keményebbre fújták a gumikat, és az egyik szobalány bepakolta a csomagtartóba Venice előre becsomagolt vadászzsákját. Keleti irányban hajtott el Texasból. Baton Rouge-nál átkelt a Mississippin, majd Mobile-t elhagyva áthajtott a floridai határon.

Pensacolában megállt enni, és megszállt egy hotelben. Nem sietett, volt ideje a megbeszélt találkozóig. A másnap dél már Tallahassee-ban érte, az éjszakát pedig Tampában töltötte. Itt letette a kocsiját a szálloda parkolójában, vadászzsákját fogva átballagott a két utcával arrébb található használtautó-kereskedésbe, és megvette a jellegtelen, hatalmas Fordot. Beszerzett egy nagy léptékű helyi térképet is.

Dél felé hajtott Fort Myersig, ott éjszakázott, majd átkelt a Caloosahatchee folyón, és annak déli partját követte Glewistonig. Túlment a városon, majd hárommérföldnyire az utolsó háztól meglátta a földutat és a kereszteződés mellett álló, görbe törzsű, villámsújtotta mahagónifát. Északi irányban rákanyarodott a földútra, s további három mérföldet zötykölődött a tó partjáig. Egy teremtett lelket sem látott útközben.

És most várt.

Lassan körülnézett a szivarfüst mögül.

Elmúlt nyolc óra. Már itt kellene lennie. Balra a tavat látta. A végtelenbe nyúló, hatalmas víztükrön apró hullámok borzolták a felszínt, melyek mindegyikén ezernyi sugárrá tört a hanyatló nap vörös-ezüst fénye.

Zöld és sárgásbarna sásszigetek pettyezték a felszínt. A kocsi hatalmas örökzöld tölgy alatt állt. A lelógó ágak eltakarták szem elől, ha valaki arra vetődne. Jobbra tőle gumbo limbó k terpeszkedtek, vörös kérgük úgy hámlott, ahogy a kígyó vedlik, tövüknél kis halomba gyűlt a lepergett kéreg. A várakozás során egyszer szállt ki, hogy belevizeljen a tóba. Hatalmas csigákat látott a talán térdig sem érő vízben, és néhány apró teknőst, amint

parányi lábaikkal minél messzebbre igyekeztek evickélni a világukat megzavaró betolakodótól. Távolabb észrevett egy aligátort is. Három-négy láb hosszú lehetett, az egyik zsombékon hevert, merev szeme a semmibe révedt.

Venice nem hallotta a férfit közeledni. Egyszer csak ott állt előtte.

Átlagos testalkatú, százhetvenöt centiméter magas, kopaszodó fehér férfi volt, huszonöt éves lehetett. Zöld szeme kifejezéstelenül meredt rá a kocsiajtó túloldaláról. Combig érő halászcsizmát, farmert és kockás inget viselt, vállán horgászbotok tárolására szolgáló vászonzsák lógott, vége majdnem a földet verte.

– Van-e tüze egy eltévedt horgász számára? – kérdezte a férfi.

Hangja meglepően mély volt. Venice alaposan végigmérte a fickót, majd kikászálódott a Fordból. Amikor kiegyenesedett, szinte hegynyinek tűnt a másik ember mellett.

– Van. De szivart ne kérjen – mondta el Venice a telefonban kapott azonosító választ.

– Azt nem is kérnék. Honnan hozatja?

– Elhiszi, ha azt mondom, Hondurasból?

Ezzel az azonosítás véget ért. A férfi hangja megváltozott, határozottabbá vált, amikor újra megszólalt. Ki is húzta magát. Már nem úgy nézett ki, mint egy habókos, eltévedt horgász.

– Ne mondja meg a nevét, nem akarom tudni.

– Eszemben sem volt. – Venice savanyúan elvigyorodott.

– Elmondom a dolgokat, és sosem láttuk egymást.

– Én se gondoltam másképp.

A férfi levette válláról a vászonzsákot, ráfektette a Ford motorháztetejére, majd bogozni kezdte a szíjakkal ellátott csatokat. A tokból hosszú, feketén csillogó puskát vett elő. Még a fa alkatrészek is feketére voltak pácolva. A fegyver mellé egy távcső került, majd egy doboz töltény. A férfi ránézett Venice-re.

– Látott már ilyen fegyvert?

– Azt hiszem – vetette oda Venice.

Majd eszébe jutott, hogy a másik nyilván nem tud a vadászmúltjáról.

Gondolatát azonnal igazolta is a férfi válasza.

– Ha csak hiszi, akkor elmondom, mit kell vele tennie. – Érezhetően nem hallotta ki a szarkazmust Venice előbbi mondatából.

– Felesleges. Ismerem a fegyvert.

– Az előbb nem ezt mondta. Mit tud róla?

– Ez egy M1-es Garand puska, 30-as kaliberű. 1936-tól gyártották, hossza egy yard és hét hüvelyk, súlya üresen 9,5 font, a tárba nyolc darab töltény fér, hatásos lőtávolsága 1200 yard…

– Jól van, látom, ért hozzá – mondta a fiatal férfi, majd hozzátette: –

Ne raboljuk egymás idejét viccelődéssel.

Venice ezúttal csak bólintott. A férfi felvette a puskát, a cső feletti sínbe csúsztatta a távcsövet, míg az halk kattanással rögzült a helyén.

Ezután egy félarasznyi tölcsért csavart fel a cső végére. Lángrejtő, gondolta Venice, de nem mondta ki, felesleges lett volna. A férfi felvette a tölténydobozt, felhajtotta a fedelét, és odamutatta Venice-nek:

– Huszonöt darab.

– Majd én megtöltöm.

– Ha akarja – vont vállat a férfi.

Kipattintotta a tárat a fegyverből, hátrahúzta a zárat, hogy megnézze az üres töltényűrt, majd hangos csattanással visszacsukta. A fegyvert és az üres tárat a doboz töltény mellé helyezte a motorházon.

Venice-en volt a kérdezés sora.

– A célszemély?

– Fekete férfi, negyvenes, kopott piros csónakkal jár. Minden este erre jár halászni. Még körülbelül fél óra, amíg ideér.

– Miről fogom megismerni?

– Arról, hogy erre jön. A kutya se jár itt, csak ő.

– Kell még tudnom valamit róla?

– Mire kíváncsi? – biggyesztette le a száját a férfi.

– Tulajdonképpen semmire – ismerte be Venice, majd állával a kocsi felé intett. – Ott van a szélvédő mögött.

A férfi benyúlt a kocsiba, és kivett egy csomagolópapírba göngyölt pakkot. Szó nélkül begyűrte a farmer hátsó zsebébe. Venice felvonta a szemöldökét:

– Meg se nézi?

– Minek? Ha nem stimmel, úgyis találkozunk még… – Gonosz volt a mosolya.

– Nem fogunk találkozni. Stimmel.

A férfi bólintott, aztán szó nélkül belépett a bokrok közé. Hamarosan egy horkantás hallatszott a fákon túlról. Szóval lóval jött, gondolta Venice.

Ezért nem hallotta.

Miután teljes lett a csend, felemelte a puskát, és belenézett a töltényűrbe, majd a csőbe. Síkosan fénylett a leheletvékonyan rákent fegyverolajtól.

Nem úgy nézett ki, mint amivel sokat lőttek.

Azonosítási számot nem talált sem a csövön, sem a záron, sem a tokon. Kipróbálta a távcsövet is. Az aligátort egész közelről látta, úgy érezte, hogy kinyújtott karral elérhetné. A hüllőben rossz érzést kelthetett a felé fordított fegyver, mert követhetetlenül gyors mozdulattal a csillogó vízbe vetette magát. Venice leengedte a puskát. Nem akarta túlterhelni a rugót, ezért a tárba öt töltényt tett, majd megütögette, hogy a töltények talpa tökéletesen felfeküdjön a tárfalra. Halk kattanással a helyére tolta a tárat, majd gyors mozdulattal lőszert lökött a töltényűrbe. Ellenőrizte, hogy a fegyver lövésre kész-e, majd a vállára vetette. A doboz töltényt a motorházon hagyta. Öt töltény több mint elég. A kocsitól harminc méterre találta meg az ideális helyet, ahol egy kidőlt gumbo limbo feküdt a parton. Óvatosan leült az egyik vastag ágra, mivel már megtapasztalta, hogy nem minden bírja el az ő

súlyát. Ez a fa azonban kitartott.

A puskát egy olyan ágon helyezte el, amelyen meg tudta támasztani a könyökét. A fegyver tusával végzett néhány sikáló mozdulatot, hogy eltávolítsa a vörös, foszladozó kérget. Arra gondolt, milyen találó elnevezés ezt a fenyőfajtát „turistafa” névvel illetni. Pont úgy hámlott a kérge, mint a meggondolatlan napozókról a bőr.

Kényelmesen elhelyezkedett, majd az ágon keresztbe fektetett fegyver felett belenézett a távcsőbe. Tökéletes.

Majdnem egy óra telt el, amikor végre meglátta.

Először csak az egyik sárgás sáshalom mögül érkező hullámokra lett figyelmes. Aztán meglátta a csónak orrát is. Vörösesbarna, lapos fenekű

ladik volt, alig arasznyival emelkedett a víz szintje fölé. A tavon nem fodrozódtak nagy hullámok, nem volt szükség masszívabb tákolmányra ennél a lélekvesztőnél.

A férfi a ladik farában állt, és egy tíz láb hosszú rúddal komótosan lökdöste előre a csónakot. Zömök volt, fekete bőre alatt szokatlanul erős izmok feszültek. Láthatóan nem sietett. Venice-nek az az érzése támadt, hogy ezzel a begyakorolt, olajozott mozdulatsorral az idők végezetéig képes lenne a járművet mozgásban tartani. A férfi felé fordította a fegyvert, és belehunyorított a távcsőbe. Tapasztalt szeme megállapította, hogy legalább háromszáz méterre van. A férfi balról, rézsútosan közeledett a part felé.

Háromszáz méter.

Úgy döntött, vár, amíg a távolság a felére csökken.

Igen. Százötven méter jó lesz. Nem fogja elhibázni, de nincs is annyira közel, hogy a sokat látott vadász méltóságán alulinak érezze a lövést.

Miközben várt, a férfit tanulmányozta a távcsőben.

Az nem viselt mást, csak egy szakadt, térdig érő vászonnadrágot, amit madzaggal kötött meg a derekán. Még a csomót is tisztán látta. A nadrág combrészén barnás elszíneződések voltak, meg néhány frissebb vörös folt.

Vér. Nyilván a kifogott zsákmány megölése után beletörölte a kezét. A célszemély megint lökött egyet a csónakon, amely a noszogatásra lustán odébb siklott pár lábnyit.

Kétszázötven méter.

A férfi fekete feje sima volt. Venice nem tudta megállapítani, vajon magától hullott-e ki a haja, vagy simára borotválta fejbőrét. A lenyugvó nap a férfi feje búbja felett látszott, de nem zavarta a vadász távcsőben pislogó szemét – ennyire közel a horizonthoz már inkább csak meleget adott, és mélyvörösbe burkolta a tájat, nem vakító fényárba.

A fekete férfi negyvenéves lehetett. Fekete szeme fáradtan pásztázta a csónak előtt a vizet, tuskót, egyéb akadályt keresve.

Kétszázhúsz méter.

Venice hosszú, cakkos szélű forradást látott a férfi mellén. Középen, a szegycsont felett végződött, bal mellkasán és bordáin kanyargott lefelé, hogy aztán a hóna alatt átfutva a hátán folytatódjon.

A teste is szőrtelen volt. Hirtelen kihúzta a botot a vízből, és beledöfött a csónak fenekébe. Venice feltételezte, hogy zsákmánya akadt. Két ragadozó készül összecsapni, futott át az agyán. A halász és a vadász. A gondolatra elmosolyodott, szemét levette a távcsőről, és végigpillantott a fegyveren. Tökéletesen rendben volt. Ismét a távcsőbe nézett.

A fekete férfi most egyenletesen hajtotta a ladikot.

Kétszáz méter.

Venice mutatóujja a fegyver sátorvasára támaszkodott. A fekete ismét beledöfött a bottal a ladikba. A harmadik döfésnél egy aligátor összekötözött pofája jelent meg a csónak pereme felett, gonosz szeme gyötrőjére meredt.

Venice-nek halvány ötlete sem volt, hogy minek fog valaki aligátort.

Megvonta a vállát, de csak gondolatban –nem akart megmozdulni. Az aligátor jóval nagyobb volt annál, amit egy órával korábban látott. A férfi egy kicsit még igazgatta a hüllőt, majd amikor látta, hogy az állat nyugton van végre, ismét a vízbe merítette a rudat, és meglökte a csónakot.

Százhetven méter.

Venice mutatóujja rácsusszant az elsütő billentyűre, hátrahúzta, amíg elérte a pontot, amit a holtjáték engedett. Érezte, hogy már csak egy millimétert kell húzni, és bekövetkezik a lövés. A férfi ismét ledöfte a mederbe a rudat, amíg az megkapaszkodott az iszap alatt a szilárdabb rétegekben, majd határozottan eltolta magától a botot. Egész teste, minden egyes izma benne volt a mozdulatban. A férfi takarékos mozgása a maga nemében gyönyörű volt. Venice látott már ilyet máskor, más távcsövekben.

Ahogy az antilop hatalmasat ugrott, vagy az oroszlán gőgösen megfordult, vagy a tigris megvetően feltápászkodott – mind ugyanaz volt. Az áldozat kifinomult mozdulatai. A halál előtti pillanat tökélye.

Százötven méter.

Sok minden történt ugyanabban a pillanatban.

Venice már egy ideje a férfi mellén tartotta a távcső célkeresztjét, és amikor a ladik elérte a megfelelő távolságot, finoman maga felé húzta a

holtponton álló billentyűt. A lövés előtt egy századmásodperccel az aligátor villámcsapásszerűen a fekete férfi felé kapott a csónakban. Hiába tudta az agya, hogy a megkötözött állkapcsok nem tehetnek benne kárt, a férfi teste az évezredes ösztönöknek engedelmeskedve hátrahőkölt, és a rudat maga elé kapta. Ahol az imént még a melle töltötte be a távcső látómezejét, ott most a két keze volt, benne a rúd, amelyet a keze alatt tíz hüvelykkel tört ketté a száguldó 30-as lövedék. A férfi az aligátorba akarta döfni a rudat, nem észlelve, hogy az már mindössze egylábnyi fadarab, így teljes hosszában rázuhant a hüllőre.

Venice felkapta a fejét, és őszinte döbbenettel meredt a csónakra.

Elhibázta!

Életében először elhibázta a százötven méteres lövést!

Még sosem vétette el.

Eközben az aligátor hatalmasakat csapott a farkával, a fejét ide-oda kapta, hogy lelökje pikkelyes hátáról az alakot. A férfi is teljes erejéből igyekezett lemászni a dühös hüllőről. Nagy nehezen feltérdelt, mire az állat feje ismét feléje csapott a. A férfi mellét érte az ütés, és térdelő helyzetben hanyatt esett, lába a teste alá szorult. Az aligátor most a másik oldalra csapott, de az egyre erősebben billegő csónakban a lendület a hátára fordította. Jobb lábai a levegőben kaszáltak, karmai a semmit markolták. A csónakos felállt, és a rudat kereste. Meglátta a vízben: a csónaktól pár lábnyira lebegett a felszínen, a vége bojtszerűen kirojtosodott, ahol a lövedék kettétörte. A férfi kikapta a vízből, miközben agya hátsó zugaiban megszólalt a vészcsengő. Az adrenalin hirtelen hulláma, a hüllő váratlan támadása, az esés mind olyan tényezők voltak, amelyek kizárták tudatából a lövés dörrenését. Füle felfogta a zajt, de agyának még nem jutott ideje az információ feldolgozására.

Venice-ből két-három másodperc elteltével szállt el a bénultság.

Ahogy a férfi feltápászkodott a csónakban, Venice visszarántotta vállgödrébe a fegyver tusát, és jobb szeméhez illesztette a távcsövet. Szinte azonnal megtalálta a csónakban a célt. Mutatóujja a sátorvasról ismét a billentyűre siklott.

A fekete férfi a bottal az aligátor felé suhintott, de az egy hirtelen rándulással a hátán átfordulva átbukott a palánkon. A csónak az ellenkező

irányba lendült, a halász ismét elvesztette az egyensúlyát, a rúddal a levegőben kaszált.

Venice másodszor is lőtt.

A Garand ezúttal keményen belevágott a vállába. A távcsőben látta, hogy az aligátor átbucskázik a ladik oldalán, mire a csónak megbillen, ahogy megkönnyebbülten megszabadult a hüllő súlyától. A halász a csónakban állt, és egyensúlyát vesztve hadonászott. A mellére leadott lövés újra célt tévesztett. Az acélköpenyes lövedék a bal vállába csapódott, egy hüvelyk mélyen átfúrta az izmokat, majd citromnyi húst kiszakítva hátából, távozott.

Venice tisztán látta a távcsőben az újabb hibát, az áldozat válla felett egy pillanatra láthatóvá váló húscafatokat és a vért, amelyet a lövedék porlasztott finom felhővé útközben. A lövés rúgása elmozdította a távcsövet a szeme elől.

A fekete férfi megtántorodott, küzdött a vízbe esés ellen, mígnem agya felülbírálta az ösztönöket. Tudta, hogy meglőtték. Volt katona, harcolt Európában, pontosan tisztában volt vele, mi történt. Villanásnyi idő alatt felmérte, hogy fedezéket kell keresnie. A lövés hangja csak most ért el hozzá.

Elengedte magát, és hanyatt a vízbe zuhant. A langyos, simogató víz összezárult felette. Szinte azonnal a nyálkás, iszapos tófenékbe ütközött a lapockája. Lába némi kalimpálás után szilárdan megtámaszkodott. A halász felállt.

A víz alig a melléig ért.

Venice hátán csorgott a verejték, hajából, füléből, húsos arca redőiből, mindenhonnan folyt. Mire a harmadik lövedék a csőbe csusszant, és belemeredt a távcsőbe, a halász már nem volt sehol. A fegyvert a csónakra irányította, amely most üresen imbolygott a felszínen. A súlytól megszabadulva majdnem egylábnyira kiállt a pereme a vízből.

A ladik!

Csak mögötte lehet! Perifériás látása észlelte elsőként a férfit, ahogy az vízpermetet vetve kiemelkedett a vízből. Nem a csónak mögött volt! A fegyvercső még abban a pillanatban a célpont felé kezdett fordulni.

A halász talán egy másodperce állt, amikor több érzés tört rá. Az első

az értetlenség volt. Miért? Ezt szinte azonnal a háttérbe szorította a következő

két érzés: a fájdalom és az életösztön. Vállát az első pillanatban jótékonyan lehűtötte a víz, de csak azért, hogy a következőben annál élesebben csapjon le rá a fájdalom, ahogy a koszos víz átmosta a sebet. Ezzel párhuzamosan jött rá, hogy kiváló célpontot nyújt.

A csónak! Közel s távol az egyetlen fedezék. Jobbra volt tőle, talán tízlábnyira.

Balra vetődött.

Venice lefékezte az ösztönös mozdulatot, és a férfi mellé célzott, a csónak felé eső oldalára. A vad mindig a sűrű, a csalitos felé mozdul. Mindig.

Itt pedig nincs más fedezék. Éppen bele fog ugrani a lövésbe. Már szinte látta, amint a menekülő mozdulatát egy pillanatra megtöri a süvítő lövedék, hogy aztán a test rongycsomóként essen a vízbe. A vad azonban a másik irányba lendült, és a víz alá bukott. Venice-nek másodpercekbe telt, hogy rájöjjön, a harmadik lövés is az ördögé lett.

A halász a víz alatt megfordult, és a csónak felé rúgta magát.

A sekély vízben nem lett volna értelme az úszásnak. Négykézlábra ereszkedett a fenéken, úgy kúszott a csónak felé. Nem törődött a nyálkás iszappal, a vádliját súroló hínárral. Pokolian lüktetett a válla, hányingere támadt. Beletenyerelt egy hatalmas csigába, a szétroppanó csigaház mélyen belevágott a tenyerébe. Háta nekidörzsölődött valaminek, a bőrén véres csíkok nyíltak. A ladik! Felnyúlt, kitapogatta a csónak oldalát, majd óvatosan felhúzta magát. Mély lélegzetet vett, és körülnézett. A partot eltakarta a ladik. Nem mert átnézni felette. Egyelőre nem.

Öklendezni kezdett, és belehányt a vízbe.

Venice nem látta felbukkanni a férfit. Leeresztette a fegyvert, de csak annyira, hogy átlásson a cső felett. Tekintete körbepásztázott a lenyugvó napban egyre sötétebbé váló víztükrön. A napkorong pereme elérte a horizontot. Csak percei maradtak a teljes sötétség előtt. Mennyi ideje lehet?

Talán öt perc? A halászt sehol sem látta. Csak egyetlen helyen lehetett. A csónak volt az egyetlen lehetséges menedék. A szeméhez illesztette a távcsövet, és a keresőt a csónakra vitte. Egy hüvelykkel a vízvonal alá

célzott. A lövedék koppanva ütötte át a csónakot, a bemenetnél takaros, apró lyukat ütve, a túloldalon viszont tenyérnyi darabot kihasítva a fából. A következő pillanatban az első lyuktól egylábnyival balra célozva újra meghúzta a billentyűt. Szétlőtte a csónakot.

Ismét meghúzta a billentyűt. Kattanást hallott. Kiürült a tár.

A fekete férfi epét hányt. Épp mély lélegzetet vett, amikor a fejétől pár arasznyira tenyérnyi lyuk robbant a csónak oldalába, arcáig szórva a szálkákat.

El akarja süllyeszteni a csónakot!

Mozdult volna, hogy elússzon, amikor közvetlenül a feje mellett újabb darab szakadt ki a fából, és valami nagy ütést mért a combjára.

Megtántorodott, ahogy a lába kiszaladt alóla. Eldőlt, sok vizet nyelt, mire fuldokolva ismét a felszínre küzdötte magát. Ép lábán egyensúlyozva kissé felfeküdt a vízre, és a gyorsan merülő ladik takarásában felemelt a másik lábát. Combja külső oldalán fél hüvelyk mély, hosszú seb látszott.

Valószínűnek tartotta, hogy a második lövedék gellert kapott a csónakon, és végigszántott a lábán. A seb egyelőre csak sajgott, de tudta, amint visszaereszti a vízbe, legalább úgy fog lüktetni, mint a válla. Megint öklendezni kezdett, de hirtelen ötlettől vezérelve beleivott a vízbe. Majdnem kihányta, de pár pillanat múlva kissé jobban lett.

A csónak folyamatosan süllyedt, már alig féllábnyira emelkedett a víz fölé. Pereme felett feltűntek a fák. A part!

El kell érnie a partot!

Máshol nem tud megbújni.

Venice rohant. Fél percébe telt, hogy kikeveredjen a kidőlt gumbo limbo kusza ágai közül, ahová az elmúlt egy órában oly kényelmesen befészkelte magát. A puskát vállára vetette, hatalmas testét sebesen vonszolta a Ford felé. Hogy lehetett olyan ostoba, hogy a tartalék lőszereket ott hagyta? Élete legnagyobb hibája volt. Túlzottan magabiztos volt, istenem, egyetlen jávorszarvassal sem volt ennyi gond, de hát hol van az a mai vadtól!

Odaért a kocsihoz, lihegve lecsapott a töltényre. Nadrágja ülepén és az ingén hatalmas, sötét izzadságfolt virított. Miközben a töltényeket nyomogatta a tárba, rémképek sorjáztak az agyában. Mindjárt feltűnik

mögötte a férfi, és elintézi! Idegesen hátranézett, és óvatlanul elsodorta a töltényes dobozt, a rézhüvelyek szertegurultak a földön. Hangosan káromkodott. Ez sem fordult még elő vele. Mindig csöndben lopakodott, figyelt, higgadtan célzott és lőtt. Szedd össze magad! A vér dobolt a fülében, saját lihegésétől alig hallott valamit. Megint hátranézett. Innen is látta a csónakot. Épphogy a felszínen volt.

A fekete halász elszánta magát. Itt nem maradhat. Mély lélegzetet vett, és lebukott. Ó, uram! Nagyon fájtak a sebei. Felkiáltott, szája telement vízzel, fuldoklott. Megint fel kellett állnia. Fél perc is eltelt, mire összeszedte magát, és a felszín alatt kúszva-mászva elindult a part felé.

Megfordult a fejében, hogy most kéne abbahagyni az egészet. Nem sikerült, Chester! Elcseszted, van ilyen.

Senki nem fogja számon kérni tőle, ha most bedobja a puskát a vízbe, beül a kocsiba, és elhajt. Egy óra múlva már a zuhany alatt állhat egy hotelben. Sosem derül ki, hogy mi történt. Különben is, talán már meghalt az a nigger. Igen, biztosan meghalt, elintézte az aligátorja vagy egy másik dög. Vagy azok nem a vérszagra jönnek? Elbizonytalanodott. Ó, baszd meg, menj haza, Chester, senki nem fogja számon kérni!

De tudta, hogy ez nem igaz. Számon fogja kérni valaki. Mégpedig ő

maga.

Ha most elmegy, élete végéig bánni fogja. Persze most már azt is, ha nem megy el. Aztán megértette. Vadászösztön. A farkas érzi ezt, amikor a nyúl elsőre elszelel. A farkas sem adja fel. Megy a zsákmány után. Ő is farkas. A teletöltött tárat harmadszorra tudta csak becsúsztatni a fegyverbe.

– A pokolba az egésszel! Megdöglesz – nyögte csak úgy, magának.

Elfordult a kocsitól, és a vízre meredt. Sima volt a felszín. A csónak eltűnt.

A halász már harminc méterre járt a csónaktól, amikor először felbukott. Még éppen idejében ahhoz, hogy lássa a ladik utolsó szegletét elmerülni. Tudta, hogy feltűnő a víz felett kirajzolódó feje és válla. A halálfélelem ködén át is érezte, hogy tovább kell mennie. Lemerült. Most nem akart harminc métert megtenni, mint az előbb. Túlságosan kifárasztotta, tüdeje kis híján megrepedt az erőlködéstől, és emiatt túl sokáig kellett a

felszínen lennie, hogy levegőt vegyen a következő szakaszra. Újabb tizenöt métert tett meg. Ezúttal csak a fejét dugta ki.

Ott van!

Venive a vállához kapta a puskát, és a távcsövet a felbukkanó fekete fejre irányította. Legalább kétszáz méter. De nem ez volt a fő gond. A nap jócskán belelógott már a tóba, és mélyvörös fénye minden egyes apró hullám tetején visszatükröződött. Fekete és vörös foltok ugráltak a szeme előtt.

Mintha egy parázzsal teli kandallóba meredt volna. Pislogott egyet-kettőt, de mire újra képes volt fókuszálni, a cél eltűnt.

Leengedte a fegyver csövét.

A halász mélyebb, talán másfél méteres vízbe ért, úszni kezdett.

Megpróbált hosszú, egyenletes tempókkal haladni, de érezte, amint feltartóztathatatlanul pánikba esik. Még egy pillanat, és már fuldokolt. Fel kellett jönnie. Hatalmasat kortyolt a levegőből, amikor észrevette, hogy megváltozott a környezet. A nap már alig látszott. Úgy becsülte, mire eléri a partot, besötétedik. És akkor nőnek az esélyei. Különben is, hol a gyilkos? A pánik perceiben nem tűnt fel, hogy jó ideje nem lőttek rá. Mennyi idő

telhetett el a csónak óta? Talán három perc. Vagy öt. Nem tudta megbecsülni. Újabb hossznak vágott neki. Ezúttal nem bukott a víz alá, de igyekezett minél kevésbé kidugni a fejét. Már csak húsz-harminc méter van hátra.

Venice ismét megpillantotta a fekete halászt, de képtelen volt a távcsövön befogni. A milliárdnyi fénypöttytől könnyezett a szeme, és az imént még oly tiszta kép szétfolyt. Bassza meg! Megint leengedte a csövet.

A halász úgy kétszázhúsz méterre volt tőle. Túl sok ahhoz, hogy távcső nélkül megpróbálja. A férfi a parthoz közeledett. Igen. Akkor kell lelőnie, amikor kievickél a vízből. Áldozata, szerencsétlenségére, egy sima, homokos partszakasz felé tartott. Ha nem lenne ilyen kövér, megpróbálhatna futva elébe vágni. Talán ötven méterre is megközelíthetné, mire kimászik. De tudta, hogy erre semmi esélye. Innen meg nem tud lőni, annyira lapos a szög, hogy a lemenő nap tükröződése lehetetlenné teszi a célzást…

Lapos a szög.

Ez az! Venice a kocsi felé fordult.

A férfi kezdett reménykedni. Már csak tíz méter. Add, uram, hogy elérjem! Mozgása megint kezdett szétesni. Eleve csak az ép karjával tudott úszni, és sérült lába sem sokat lendített rajta, hiába próbált tempózni.

Féloldalas kutyaúszással próbálkozott, de nagyon lassan haladt. Megint rátört a hányinger, és hiába ivott a vízből. Mindent kihányt, ami még a gyomrában volt. Végtelenül gyengének érezte magát, amikor újra úszni kezdett a part felé.

Venice felkapaszkodott a motorháztetőre. A fémlemez meghajlott súlya alatt, majd amikor lépett egyet, egyik merevítő borda a másik után pattant el, mígnem a tető gödörszerűen behajlott, és ráfeküdt motorra.

Venice elvesztette az egyensúlyát, könyökkel rázuhant a szélvédőre. Az utasülés előtt diónyi helyen kipattant a szélvédő, a lyuk körül milliónyi sugárirányú repedés keletkezett. Felnyögött a fájdalomtól, nehézkesen feltápászkodott. A puskát feldobta a kocsi tetejére, majd utánakúszott. Nagy nyögések árán felállt. Feje legalább másfél méterrel magasabban volt, mint az imént, amikor a földön állt. A tető is behajlott a súlya alatt, de megtartotta. Biztosan deformálódott, de ez most a legkevésbé érdekelte.

Felemelte a fegyvert.

A férfi elérte a partot. Hát sikerült!

A hányástól végzetesen elgyengült, a vérveszteségtől szédelgett, az úszás pedig teljesen kimerítette. Négykézláb állt a tenyérnyi vízben, a fejét lógatta. A fájdalomtól könny csorgott a szeméből. Iszonyatos erőfeszítéssel felemelte a fejét, homályosan látta a közeli bokrokat. Csak öt lépés. Még ennyit kell megtennie, és biztonságban van. Vagy talán már most is. Hiszen nem lőtt rá senki – mennyi ideje is? Nem tudta, képtelen összpontosítanit.

Csak öt lépés. Utolsó erejével felállt.

Venice igyekezett csillapítania lihegését. Felemelte a Garandot, sajgó könyökét megtámasztotta az oldalán, és belenézett a távcsőbe. Lassan pásztázta a vízfelületet, mígnem megtalálta a halászt. A parton volt. Legalább kétszázhetven méterre. Négykézláb állt, majd felegyenesedett. Venice látta, hogy alig öt lépés választja el a szélső bokroktól. Csak egy lövés.

Maga is meglepődött, milyen higgadtan húzta meg a billentyűt.

A lövedék másodpercenként több száz méteres sebességgel vágódott a halász jobb lapockájába. A csont azonnal négy darabra tört, miközben a golyó továbbhaladt. Megrepesztette a szegycsontot, de nem tudta átütni, így erejét vesztve a lágy részek felé fordult, átment a májon és a hasüregen, majd a medencecsonton újabb fordulót véve még épp annyi ereje maradt, hogy átmetszette a combverőeret.

Venice azonnal töltött, látva, hogy a fekete megpördül a becsapódás erejétől, és a második lövés szemből érte a mellét. Akadály nélkül szaladt át rajta. A halász eldőlt. Még nem ért le a feje a földre, amikor már halott volt.

Venice némi gondolkodás után a fejére is leadott egy lövést. Biztos, ami biztos.

Lerogyott a kocsi tetejére, ami felnyögött a súly alatt.

Megcsinálta.

3

Halál-völgy, Kalifornia

1980. május 7., 13.05

Francis Font őrmester és Lewis Parker közrendőr mindenben megfelelt a filmekben ábrázolt rendőr képének. Előttük egy-egy papírtálca, amin az eredetileg hat darab narancslekváros fánk helyét már csak hat zsírfolt mutatta. A két zsaru az utolsó falatokat majszolta, s a nyitott kólásüvegek mellett a sokadik csésze kávé gőzölgött.

Font negyvenkét éves, száznyolcvanöt centi magas, izmos férfi volt, húszéves tapasztalattal a háta mögött. Fekete haján alig látszott, hogy őszül, olyan rövidre vágatta. Jéghideg, szürke szeme nyugodtan pásztázott az étteremben.

Parker fiatalabb volt, ő is magas termetű és atletikus, akárcsak a társa. Szőkés haja a parancsnokáéhoz hasonlóan rövidre nyírva. Unottan egy helyi lapot nézegetett a kávéscsészéje mellett. A kéthasábos cikk szerint a rendőrség egy vadászt keresett megfeszített erővel, aki állítólag már hét napja nem adott hírt magáról. Parker savanyúan elvigyorodott. A megfeszített erőt ők ketten képviselték. Ha ilyen a megfeszített keresés, nagyon remélem, sosem tűnik el senkim, gondolta. Ugyanakkor már elege volt a keleti parti lepkevadász tőzsdecápákból, akik azért jöttek ide, hogy vadásszanak. Pont itt, az Egyesült Államok legkietlenebb vidékén, ahol nyáron negyvenhárom fok van árnyékban, télen ugyanennyi mínuszban. Valljuk be, nem a kezdő

vadász paradicsoma ez a tájék, s mégis, minden évben megjelenik pár nagyszájú New Yorkból vagy Philadelphiából a csillogó, vadonatúj felszerelésével, és pont itt akar elpufogtatni pár tucatnyit a legdrágább lőszerekből. Ők meg kereshetik őket. Hogy ott dögölne meg mindegyik, ahol van.

Mind Parker, mind Font szögre akasztotta az empátiáját, amikor ilyen fickók után kellett kutatniuk. Maradtak volna a Wall Streeten – ez volt az általánosan elfogadott helyi hozzáállás.

Font csak az ismerős arcokat látta az étteremben. Az ott Mary Hart, az idős alkoholista hölgy. Majd’ negyven éve magányosan él kétmérföldnyire

fekvő farmján. Azóta iszik, hogy férje 1943-ban lezuhant Corsairjével a Csendes-óceánon. Két asztallal mellette Max ette szalonnás rántottáját. Max régi bútordarab volt a vidéken, ő vezette a tejet és kenyeret szállító kocsit immár egy évtizede. A toalettből Tod Dowkins csoszogott elő, a sliccgombjával bajlódva. Az asztalához ment, lerogyott a székre, és beleivott sörébe. A jó öreg Tod kicsapott atya volt, valami nőügy miatt mutattak neki ajtót, ő meg nem bánta. Megpróbált ezen a világon üdvözülni, mivel úgy vélte, a másikon túl sok jó aligha vár majd rá.

Font visszafordult a pult felé, és az utolsó falatot leöblítette a kávéval.

Jesús, a kis étterem mexikói tulajdonosa félrelökte a pultot a konyhától elválasztó elképesztően lila szalagfüggönyt, és kezét egy rongyba törölgetve odabicegett a pultnál támaszkodó rendőrökhöz. Font tudta, hogy valamikor évekkel azelőtt egy hatalmas főzőüst zuhant Jesús lábára a konyhában, minek következtében néhány lábujját is össze kellett söpörni. Üzemi baleset, szokta mondogatni Jesús. Most végigmérte a rendőröket, aztán szó nélkül töltött nekik még egy kávét. Megszokta már őket, minden áldott nap itt ebédeltek. Mindig ugyanazt. Fánkot, kólát és rengeteg kávét.

Font ivott egy kortyot. Felsóhajtott.

Dögunalom.

Három mérföldre keletre a 1977-es Buick Skylark hatvanmérföldes sebességgel száguldott a nyílegyenes úton. A volánnál aszkéta küllemű, lobogó, vörös sörényű férfi ült. Fekete szeme idegesen villogott. Hatalmas vörös barkója majdnem az állkapcsáig ért. Barna öltönyt viselt, kihajtott nyakú halvány rózsaszín inget és sötétbarna krokodilbőr cipőt. A cipő

gyakorlatilag a védjegye volt, még a neve is erre utalt – a Robert Boots* névvel verte meg az Úr. Los Angelesben huszonnyolc cipőboltot mondhatott magáénak, s egyik csúcsmodellje volt ez a krokodilbőr lábbeli. Volt belőle magas szárú és félcipő, fekete, sárga, barna, fehér, sőt vörös színű, fűzős, csatos, cipzáras fazon. És vitték, mint a cukrot. Elég jól megélt az üzleteiből, az utóbbi években már megengedhette magának, hogy kizárólag a

* Bakancs.

tárgyalásokkal foglalkozzon. Az árubeszerzést, könyvelést, személyzeti ügyeket néhány alkalmazottja végezte, akikben – legalábbis e tekintetben –

tökéletesen megbízott.

A telefont, amely utóbb megváltoztatta az életét, az elmúlt héten kapta.

Még éppen időben ahhoz, hogy el tudjon szabadulni pár napra. Azt mondta, elmegy egy kicsit Las Vegasba pénzt költeni, ami egyébként is szokása volt, ruháját is ehhez válogatta össze. Előző nap hajnalban indult el a Buickkal, s a Las Vegas felé tartó sztrádán vezetett meglehetősen nagy sebességgel, aminek következtében Bakerig, ahol észak felé lekanyarodott az autópályáról, kétszer bírságolta meg az országúti járőr. Mindkétszer udvariasan meghallgatta a kioktatást, elnézést kért, fizetett, és továbbhajtott.

Bakertől még százhúsz mérföldet vezetett Beattyig, ahol éjjel megszállt egy autósmotelben. Már késő délelőtt volt, amikor a megbeszéltek szerint a szomszédos benzinkút parkolójában odalépett egy régi, fekete Chryslerhez. Zsebéből elővette a Los Angeles-i címére érkezett borítékot, kihalászta belőle a megküldött kulcsot, és azzal kinyitotta a kocsit, majd lehuppant a vezetőülésre. Amit keresett, a kesztyűtartóban volt. A fényesre krómozott Colt automata ott lapult egy térkép tetején két plusz tár társaságában.

Boots ismerte a fegyvereket, alapító tagja volt az egyik kaliforniai lövészklubnak. Kipattintotta a tárat, és kiszedte a lövedékeket. Nyolc darab 45-ös lőszer pottyant a tenyerébe. Mindegyik csúcsán a rézköpeny alól kilátszott az ólommag, amelybe gondos kezek kicsiny lyukat fúrtak. Az a fajta lőszer volt, amelyik tenyérnyi darabokat szakít ki az áldozatból. Miután ellenőrizte és újratöltötte, a tárat tenyere élével beütötte a fegyver agyába, majd csőre töltött, és a biztosítókart a biztosított állásba helyezte.

Hasonlóképpen vizsgálta át a másik két tárat is, melyek mindegyikében nyolc ugyanolyan lőszert talált. A fegyver alatt géppel írt cédula volt: „Az Amargosa-hegység után, húsz mérföldön belül. Fehér Ford pick-up.” A cédulát és a tárakat a zakózsebébe tette, a fegyvert jobb csípője mellett az

övébe tűzte, majd kiszállt, bezárta a kocsit, és visszaballagott a motelbe. A cédulát és a kocsikulcsot útközben egy szemetesbe pottyantotta.

Beült a Buickba, és délkeleti irányba elhajtott Beattyből. Hamarosan maga mögött hagyta az Amargosa-sivatagot, majd a kocsi gond nélkül felkaptatott a hasonló nevű hegyláncra, és a túloldalon leereszkedett.

Boots megszomjazott.

Úgy döntött, mielőtt elkezdi, megáll valahol inni valamit.

Malcolm McShane fütyörészve hajtott az egyenes úton.

Elvarázsolta a táj. Jobbra és balra magas hegyláncokat látott a távolban, szürkéskéken magasodtak a vakító napsütésben az azúrkék égboltra. Északnyugatra, a távoli kék hegyfüzér előterében egy pár mérfölddel közelebbi, sárgásbarna hegylánc lapos gerince vonzotta magára a tekintetet. Úgy festett, mintha egy hatalmas golden retriever heverne az oldalán, a bőséges ebéd után szenderegve.

A hegyeket kopár, száraz vízmosások szabdalták, némelyik medre koromfeketén rajzolódott ki a sárga háttérben, hatalmas ráncokat varázsolva a hegyoldalra. A fekete hordalékot a ritka esőkben mérges folyóvá duzzadó időszakos patakok a távoli, kékes hegyekből mosták le a tájra. A sárgás hegylánc és az út között kősivatag és repedezett agyagtáblákkal borított, csontszáraz tómedrek váltakoztak.

McShane imádta ezt a vidéket.

Noha korábbi olvasmányaiból tudomása volt arról, hogy a Halál-völgy nem véletlenül kapta a nevét, úgy vélte, az már történelem. Autóút vezetett át a sivatagon, azok az idők már elmúltak, amikor a kaliforniai aranymezők felé tartó szekérkaravánok bolyongtak itt, kiutat keresve a hegyláncokkal körülvett, sivatagos völgyből, miközben az utasok egy része szomjan halt.

Ugyan! A huszadik században, a világ legfejlettebb államában már aligha történhetne ilyesmi. McShane ennek tudatában angyali nyugalommal adta át magát a táj élvezetének.

Középtermetű, erős testalkatú férfi volt. Hosszú, ápolatlan haját horgászzsinórral lófarokba fogta. A homloka felett már erősen kopaszodott,

noha alig volt negyvenéves. Kopott farmert, piros kockás inget, khakiszínű, sokzsebes katonai mellényt és sarut viselt. A zsebek jó részébe eredetileg dobozos sör pakolt, a többibe cigarettát, öngyújtót, egy tekercs tízdollárost és egy üres ópiumpipát. A sör már fogytán volt.

Nem sietett, harmincmérföldes sebességgel cammogott fehér Fordjában, sört szopogatott, fütyörészett, és a tájat bámulta.

Látott néhány növényt, az egyiknél meg is állt, és közelről megvizsgálta a Rock Lady t. A csipkés leveleket és a szárat is kicsiny szőrök milliárdjai borították, így védekezve a szél okozta kiszáradás ellen. McShane-t érdekelték a növények. A massachusettsi egyetemen botanikát hallgatott, arra készült, hogy majd páfrányokat fog kutatni valahol Délkelet-Ázsiában, s talán, ha szerencséje lesz, felfedez egy új fajt.

Ez ugyan nem következett be, bár sokkal korábban eljutott Délkelet-Ázsiába, mintsem számított rá.

1965-ben hívták be katonai szolgálatra, s mivel úgy érezte, tartozik annak az országnak, amely száz évvel korábban befogadta Skóciából betelepülő őseit, nem keresett kibúvót, és bevonult. Egy évvel később már Da Nang környékén bujkált az őserdőben, és maga is meglepődött, hogy a páfrányokban nem Isten növényi csodáját, hanem fedezéket látott. Az oldalába fúródó gránátszilánktól azonban még Isten csodái sem mentették meg, így 1967 nyarán szétzúzott medencecsonttal egy katonai repülőgép fedélzetén visszatért az Egyesült Államokba. Egy évbe telt, mire újra megtanult járni. A megpróbáltatások harcos pacifistává tették, s amikor a hadsereg leszerelte, belevetette magát a békemozgalmakba. Az FBI hamarosan úgy tartotta számon, mint a kormány Ázsia-politikáját és magát a háborút leghevesebben ellenző egyik bostoni csoport vezetőjét. Most is ilyen ügyben járt. Los Angelesbe tartott egy békenagygyűlésre, amely a Szovjetunió afganisztáni inváziójára adandó amerikai választ utasította el.

Istenem, most talán elég embert sikerül összecsődíteni ahhoz, hogy azok a washingtoni seggfejek meghalljanak minket, gondolta. Igen, ez lesz a fordulópont. Vidáman belekortyolt a sörébe.

Boots tartotta a hatvanmérföldes sebességet, és utálkozva bámult ki a szélvédőn.

Micsoda unalmas vidék!

Ha itt kellene élnem, előbb-utóbb a számba venném a puskacsövet, állapította meg a kopár, napfényben fürdő hegyeket mustrálva.

Sehol egy tetves ember. Igaz, ezt nem is bánta. Amire készült, ahhoz nem volt szüksége közönségre. Elnyomott egy ásítást. Nem érzett idegességet, bár az elmúlt tizenöt percet azzal töltötte, hogy kívülről figyelte magát. Nem. Nem ideges. Ez jó. Vagy talán nem ártana mégis egy kis adrenalin? Vagy koffein! Meglátta az éttermet jelző táblát. Igen, megáll. Kicsit fészkelődött az ülésen, felnézett, de egy lankás bucka eltakarta előle az út távolabbi részét. Felhajtott a dombocskára, s amikor a másik oldalon a lejtőre ért, érezte, hogy a gyomra megemelkedik pár pillanatig, amint a kocsi ereszkedni kezd. Szerette ezt az érzést, amely az ágyékába is kisugárzott.

Meglátta a fogadót.

Talán félmérföldnyire magában állt a sivatag közepén, egyetlen növény sem volt körülötte. Csak kövek és kövek minden méretben a dinnye nagyságútól a szemcséig, s mintha néhány unatkozó óriás rászánt volna egy nyári délutánt, hogy elgereblyézze a tájat.

Ebben a kővadonban terpeszkedett a földszintes faház az úttól alig harminc méterre, előtte homokos parkoló, benne két régi, ütött-kopott furgon, meg egy fekete, ősöreg limuzin. Az út melletti hosszú rúdon kissé csálén egy bádoglemez, rajta a felirat: „Jesús étterme”. Boots lassított, átszelte a szembejövő sávot, és bekanyarodott a parkolóba.

Azonnal meglátta az épület árnyékában parkoló járőrkocsit.

Lekapta a lábát a fékről, majd újra rátaposott, aztán ismét a gázpedálra lépett. Tétovázott, de hamar belátta, hogy nem lenne szerencsés, ha továbbmenne. Valószínűleg a kutya se járt erre legalább egy órája, ebből következően az ő érkezése a pillanatnyi szenzáció. Nyilván mindenki őt nézi bentről. A zsaru is. Be kell mennie.

Bassza meg, bassza meg, bassza meg!

Porfelhőt kavarva lefékezett a furgonok mellett, és dühösen üresbe lökte a sebességváltót.

– A kurva életbe! – sziszegte, majd rendezve arcvonásait kinyitotta a kocsi ajtaját.

Font őrmester megfordult, amikor motorzúgást hallott. Errefelé ez komoly eseménynek számított. A maszatos ablakon keresztül kinézett az útra. Sötétzöld Buick szedán közeledett Beatty irányából, majd szokatlanul nagy sebességgel befordult a parkolóba. Folyamatosan lassított, majd hirtelen felpörgött a motor, aztán újra fékezett a vezető, és a kocsi az utolsó métereket csúszva tette meg. A kavargó por ellenére is látta, hogy a sofőr dühösen rácsap a kormányváltóra.

Az idős hölgy nem nézett fel italából, őt már évek óta nem zökkentette ki semmiféle esemény az alkoholgőzös apátiából. Max és Tod Dowkins felpillantott, Jesús pedig előcammogott a konyhából, ahol percek óta csörömpölt az edényekkel. Parker rendőr is becsukta az újságot, és válla felett hátranézett. Megfordulni lusta volt.

– Ez meg miféle szerzet? – tette fel a mindenkiben felmerülő kérdést, ahogy észrevette a kocsiból kikászálódó barna öltönyös, rózsaszín inges fickót.

– Szerintem valami rohadt buzi – sommázta Max a kocsma közönségének véleményét. Egyetértő mormogás kísérte megjegyzését. Font nem szólt semmit.

A férfi belépett az étterembe.

McShane a tájat nézte, de már nem fütyörészett. A beszédét próbálta.

Ez lesz az a beszéd, amelynek fordulópontot kell jelentenie. McShane tudta, hogy ez fontos gyűlés lesz. Az FBI is tudta, és azt is, hogy McShane a mozgalom egyik motorja, nélküle a gyűlés értelmetlen. McShane pedig tudta, hogy ezt az FBI tudja. Ezért választotta ezt az utat, mint ahogy Boston óta is jobbára mellékutakon jött. Nem akarta megkockáztatni, hogy mondvacsinált közlekedési kihágásra hivatkozva lecsukják néhány napra csak azért, hogy ne lehessen ott Los Angelesben.

Nem hitt abban, hogy a spontán beszéd feltüzeli a hallgatóságot.

Botanika mellett retorikát is tanult az egyetemen. Az is annyit ért a dzsungelben, mint a botanika, villant át az agyán. Keserű mosolyt csalt ajkára a gondolat. Nem a legszebb növényekről kellett volna annyi előadást hallgatnia, hanem a legkeményebbekről. Amelyek felfogják a repeszeket.

Akkor talán most nem zsibbadna így a lába.

Az orvosok ugyan gyógyultnak nyilvánították, ő mégis tudta, hogy valami végérvényesen elromlott benne. Valami nem úgy működött a csípője körül, ahogy kellett volna. És a fájdalom! Nem volt egyetlen pillanat sem, hogy ne érezte volna. Mindig jelen volt, legfeljebb néha enyhébben. Az éjszakák voltak a legrosszabbak. Akkor nem maradt más, mint a fájdalom.

Retorika, botanika. Ccc!

Megvetően kiköpött az ablakon. Ha tudom, mi vár rám az életben, nem egyetemre megyek, hanem… nem is tudom, hová. Istenem, mennyi dolog van, amivel tömte az agyát, abban a hiszemben, hogy fontos… aztán mit ért vele?

Elhessegette magától a gondolatot, és újra az útra összpontosított. A távolban feltűnt egy tábla az út szélén. Agya egy mélyebben fekvő rétege elraktározta az információt, hogy egy étteremre hívja fel az utazó figyelmét.

Boots belépett az étterembe, leporolta a zakójára telepedett port, majd felnézett.

– Jó napot!

– ’Napot – zümmögte az étterem közönsége.

Boots a pulthoz ballagott, és a két mérhetetlenül unatkozó rendőrtől pár lábnyira rákönyökölt. Jesús odabicegett hozzá, és a mindig nála lévő

kockás ruhával letörölte a pultot.

– Mit adhatok?

– Egy kávét, legyen szíves.

– Adom – dörmögte a tulaj, és eldöcögött a kávéfőzőhöz.

A már lefőzött kávét kancsóból töltötte a csészébe, majd letette a jövevény elé. Boots közben elolvasta a falon függő árlistát, és húsz

százalékkal megfejelve pénzt számolt a pultra. Jesús a zsebébe seperte az aprót, majd felemelte a fejét.

– Hová, hová?

Pontosan ez volt az, amire Bootsnak az égvilágon semmi szüksége nem volt. Kényszeredetten elmosolyodott.

– Sokat olvastam a Halál-völgyről, gondoltam, megnézem magamnak.

– Na, és hogy tetszik mifelénk?

– Sosem hittem volna, hogy laknak erre emberek.

– Miért, mit hitt? Hogy a keselyűk építenek itt utat, hogy a magafajta ficsúr furikázhasson? – jegyezte meg Tod Dowkins, mire mindenki ránézett.

– Nem, félreért… – kezdett mentegetőzni Boots, de ezúttal Max szólt közbe:

– Persze hogy félreértjük, mi csak bunkó vidékiek vagyunk, he? A sivatagot is az orrunkkal túrjuk, annyira hülyék vagyunk.

Az egész kezdett nagyon kellemetlen lenni Boots számára. Nem tudta, hogyan jöhetne ki ebből a vitából. Azt sem értette igazán, hogyan került bele.

Font megunta az éles párbeszédet.

– Jól van, fiúk, hagyjátok abba! – dörrent rájuk.

A két helybéli elcsendesedett, de továbbra is utálkozva méregette Bootsot. Ezúttal az őrmester fordult felé.

– Honnan jön, miszter?

– Las Vegasból, őrmester.

– Mit csinál arrafelé?

– Egy kaszinóban dolgozom. Mint mindenki a városban. Vagy majdnem mindenki. – Érezte, hogy túl sokat beszél, de nem tudta abbahagyni.

– És hová tart?

– Csak nézelődöm. – Mivel nem jött válasz, késztetést érzett, hogy megtörje a csendet: – Hol találok errefelé benzinkutat?

– Beattyben. Vagy visszamegy, vagy átvág a völgyön. A következő kút a völgy túloldalán van.

– Hát, köszönöm. – Kiitta a kávéját, menni készült.

– Szép az inge. Ritkán látni errefelé ilyen rózsaszínt, tudja?

Parker közrendőr cinkosan rákacsintott a helybéliekre Font válla felett.

– Ez tulajdonképpen flamingószín – mondta Boots.

Szedelőzködés közben kinézett az ablakon. Ford pick-up húzott el éppen az úton a völgy belseje felé. Fehér volt. Boots szívverése felgyorsult.

Igyekeznie kell.

– Nos, uraim, öröm volt megismerni önöket. Viszlát! – Azzal kiment, és beugrott a kocsiba.

A kocsma közönsége tátott szájjal bámult utána.

Parker ránézett Fontra.

– Flamingószín?

– Flamingószín.

McShane a beszéde kezdőmondatát ízlelgette.

Igen, talán ez jó lesz, vélte. Vagy valami keményebbel indítson? In medias res? Nem, talán mégis megmarad az eredeti verziónál. Végül is, ha lassabban, megfontoltabban kezd bele mondandójába, fokozatosan emelheti a hangerőt, mígnem megőrjíti a hallgatóságát. Esetleg megpróbálhatná, hogy konkrét célt adjon a tömegnek. Igen, ezt kell tennie!

Megtetszett neki az ötlet. Valami középület elé kellene vonultatni őket. Vagy katonai létesítményhez, az talán még jobb lenne, bár olyan nincs a közelben. A fene egye meg, erre gondolhattak volna korábban is. Szájához emelte a sörösdobozt, de az üres volt. Összegyűrte, és a hátsó ülésre dobta.

Sosem volt erőssége a rend. Jobb kezével a mellény zsebeiben kotorászott, majd amikor nem talált újabb dobozt, hátrahajolt, és a hátsó ülés előtti résben kezdett matatni. Néha előrepillantott a kihalt útra, de nem vette le lábát a gázpedálról. Ismét hátranézett, és rángatni kezdte a bontatlan dobozt a hátsó ülést borító szemét alól. Ezért aztán nem látta, hogy az út bal oldalán elsuhan mellette Jesús porlepte csehója.

Fontot mulattatta a fickó, de Parker nem volt feldobódva. Nem szerette azokat, akik a nagyvárosból leereszkednek ide, az isten háta mögé,

de nem alkalmazkodnak a vidékhez. Már éppen kezdte volna ezzel kapcsolatos litániáját, amit azonban Font már betéve ismert, ezért, megelőzve a szóáradatot, felemelte a kezét:

– Igyuk meg a kávét, és menjünk.

– Jól van, na!

Felhörpintették a maradékot, majd szedelőzködni kezdtek. Még legalább ötvenmérföldes út várt rájuk, míg földutakon megkerülik a sivatag hozzájuk tartozó körzetét, hogy legalább az eltűnt vadász utáni kutatás látszatának eleget tegyenek. Felvették sapkájukat, biccentettek a vendégek és a tulaj felé, majd kiléptek az épületből. Parker unottan tanulmányozta a parkolót, miközben az épület mellett parkoló járőrkocsi felé ballagtak. A városi vendég Buickja szaggatott féknyomot hagyott a porban. Parker váratlanul megtorpant, rámeredt a keréknyomra, majd az épület mellett álló rendőrautóra. Megint visszanézett a parkolóra.

– Mi van már? – kérdezte Font, aki közben odaért a kocsihoz, és kinyitotta a vezetőoldali ajtót.

Parker megvakarta a homlokát.

– Nézd meg ezt a nyomot. A pasas lehajtott az útról, fékezett. Aztán itt megszűnik a nyom, és megint fékezett. Pont ott adott gázt, ahonnan megláthatta a mi kocsinkat.

– Jó. És?

– Hát, nem tudom. Olyan, mintha nem akart volna megállni, ahogy észrevette a rendőrkocsit. Aztán rájött, hogy gyanús lenne itt, az isten háta mögött, ha mégsem jön be, amikor mi bentről nézzük.

– Elméletek… Mindig az elméletek! – mosolyodott el Font.

– A rendszáma sem stimmelt.

– Nem?

– Azt mondta, vegasi, de a kocsin Los Angeles-i rendszám volt.

– Szerintem az a bajod, hogy buzi.

– Lehet. Nekem akkor sem tetszik valami.

– És mi legyen? Utána akarsz menni?

– Úgyis arra megyünk.

– Jól van, megállítjuk – adta be a derekát az őrmester.

Beült a kocsiba, de Parker nem huppant be mellé. A nyitott utasajtóban csak a lába és a dereka látszott. Font kiszállt. Parker a kocsi tetején könyökölt, és ránézett az őrmesterre.

– Flamingószín – mondta, megcsóválta a fejét, majd beült.

Font felröhögött, visszaült, és elindította a kocsit. Felkanyarodtak az útra, és a zsaru rálépett a gázra, hogy ledolgozza a Buick hárompercnyi előnyét.

McShane meglelte a sört a szeméthalomban. Szemfogába akasztotta a doboz fülét, feltépte, és egy hajtásra megitta. Isten nagy adománya az emberiségnek – mindig is így vélekedett a sörről. Rápillantott a sebességmérőre. Negyven mérföld.

Lassított. Még két teljes napja volt, hogy Los Angelesbe érjen. Kicsit matatott a kocsi öreg rádióján, de statikus zörejeken kívül nem talált semmit. Majd, ha átkelt a hegyeken. Ismét átadta magát a táj élvezetének.

Boots tövig nyomta a gázt. A sebességmérő mutatója felkúszott a hatvan mérföldet jelző vonásra, majd elhagyta. Az út nyílegyenesen vezetett, mindössze két-három mérföldenként törte meg a táj egyhangúságát egy-egy dombocska, amelyek csak annyira emelkedtek ki, hogy eltakarják a következő völgyet. Boots már elfelejtette a rendőrökkel való közjátékot. A megivott kávé kezdte éreztetni a hatását. Érzékei szokatlanul élesen működtek, szinte kívülről látta magát. Ismét felrobogott egy dombra. A tetőről lenézve meglátta a fehér pick-upot a távolban.

Körülbelül másfél mérföld választotta el a két kocsit.

A két járőr hetvenmérföldes tempóban száguldott, a nagy teljesítményű autó motorja folyamatosan, erőlködés nélkül zúgott, melyet csak a kocsi orrára felszerelt gallytörő rács keltette zizegés zavart meg.

– Kennel meg kell húzatnunk egy csavart azon a rácson – dörmögte Font.

– Ja. Rohadt idegesítő.

Parker az oldalablakon bámult kifelé.

Egész életét itt töltötte. Beattyben nőtt fel, apjával sokszor járt errefelé. Ismerős volt számára, a vidék szépsége már nem érintette meg.

– Mit gondolsz erről a vadászról?

– Nemtom – nyammogott rágógumiján az őrmester. Aztán, csak hogy kérdezzen valamit, hozzátette: – Hogy is hívják a nyavalyást?

– Nézem – készségeskedett a társa, majd a kesztyűtartóból elővett egy dossziét, amelyben a körözéseket tartották, és belelapozott.

McShane végre elégedett volt. Megtalálta a kulcsmondatot, s visszaidézve retorikai tanulmányait úgy döntött, hogy ez lesz a vezérmotívum, amit sulykolni fog a hallgatóságába.

A retorika azonban ismét eszébe juttatta a másik tantárgyat, az pedig a vietnami dzsungelt. Már a gondolatra is erősebben kezdett hasogatni a medencéje. Óvatosan megmozgatta magát az ülésben. Ó, atyám, piszkosul zsibog... Az orvosok mondhatnak bármit, ez sosem fog meggyógyulni.

Lassan, milliméterenként visszahelyezte a súlyát a fenekére, és a hátát homorítva-domborítva próbált olyan testhelyzetbe kerülni, amiben nem érezte annyira a kínt. El kellene mennie gyógytornászhoz, masszőrhöz, vagy gyógyfürdőbe. Esetleg csontkovácshoz a kínai negyedbe.

Vagy csak agyon kéne lőnie magát, az lenne az igazi megoldás.

Előtte újabb domb magasodott. Miközben izgett-mozgott, a tükörben felfedezett egy nagy sebességgel közeledő autót. Még messze járt. A pick-up felért a domb tetejére.

Már csak háromszáz méterre volt a fehér Ford. Boots szorgalmasan nyomta a gázt, érezte, hogy elhatalmasodik rajta a feszültség. A jóleső

borzongás, amit az imént érzett, mostanra idegesítő bizsergéssé változott. Az

izzadság is csorogni kezdett a halántékánál és a tarkójánál. Miközben a kocsit igyekezett egyenesben tartani, áthajolt a másik ülésen, és letekerte a jobb oldali ablakot.

Amikor kiegyenesedett, már alig száz méter volt a két kocsi között. A Ford vezetője láthatóan nem sietett.

Vajon hogy néz ki? Érdekes, az elmúlt hónapban egyszer sem fordult meg a fejében ez a gondolat. Fekete lesz? Fehér? Egy feketét szívesebben vett volna. Kihúzta az övéből a Coltot, és hüvelykujjával kibiztosította. Letette maga mellett az ülésre, majd felszabaduló jobb kezével visszakapcsolt, beállt a Ford mögé, lelassítva annak sebességére. Még fel kellett készülnie. Most már nem figyelt másra, kizárólag a pick-upra összpontosított.

A járőrkocsi átszáguldott a dombtetőn, kerekei egy pillanatra elszakadtak a szürkés aszfalttól. Font megvárta, amíg a kocsi újra stabilan fogja az utat, aztán ismét nagyobb gázt adott.

– Ott van – jegyezte meg unottan Parker, felnézve a dossziéból.

A Buick éppen utolért egy fehér kisteherautót, de nem előzte meg, hanem beállt mögé. Mivel ezzel alaposan lelassított, a járőrkocsi rohamosan közeledett hozzájuk. A két kocsi áthajtott a következő dombon, és eltűnt a gerinc mögött.

McShane egyre sűrűbben pillantott a tükörbe.

– Mi a faszt akarsz, cimbora? – dünnyögte, és vállat vont. – Valami futóbolond. Majd elmegy.

De nem tudott kikapcsolni.

A másik kocsi egy Buick volt. A tükörben látta, hogy egy férfi ül benne, valami elképesztő színű ingben. Ilyet nem hord normális ember.

Hátranyúlt egy újabb sörért a szeméthegybe, amely a keleti part óta gyűlt mögötte. Ahogy visszafordult, szeme ismét megakadt a másik kocsin. Talán hat-hét méterre volt tőle. McShane intett a sörösdobozzal. Húzzál már innen, testvér. A Buick nem mozdult. McShane a sört iszogatva hol a külső, hol a

belső tükörben nézegette a szorosan tapadó autót. Nem értette. Az út nyílegyenes, van hely előzni, mit akar ez?

Megunta, letekerte az ablakot, kinyújtotta karját a langyos menetszélbe, és intett. Menj már a francba. Visszahúzta a kezét, megragadta a kormányt, jobbjával a szájához emelte a sörösdobozt. Micsoda hülyék vannak!

Boots erre várt. Ahogy az előtte haladó intett, rálépett a gázpedálra, kivágott a kocsi mögül, és mellé húzott. Ballal tartotta egyenesben a Buickot, míg jobbal megragadta a pisztolyt. Ahogy az utasülés lehúzott ablaka egy vonalba került a Ford vezetőülésével, Boots meghúzta az elsütőbillentyűt. A 45-ös Colt döreje elképesztően felerősödött a kocsi belsejében.

McShane a szeme sarkából látta, hogy mellé ér a másik kocsi, épp oda akart nézni, amikor valami hihetetlen erő kiütötte a kezéből és cafatokra tépte a sörösdobozt. A sör habzó felhőként betöltötte az utasteret, ráfröccsent a szélvédőre, beterítette a ruháját. Döbbenten meredt a kezére, amelyről három ujj hiányzott. Amikor a lövés hangja elért hozzá, balra kapta a fejét. Még éppen bele tudott nézni a másik férfi szemébe. A hatalmas vörös pajesz volt az utolsó, amit látott. A férfi kezében felvillant a hatalmas, csillogó pisztoly. Azután sötét lett, csak a fájdalom maradt, majd az is megszűnt. Repülök, volt az utolsó gondolata.

– A kurva életbe! – kiáltott fel Parker, ahogy a járőrkocsi átsüvített a domb tetején, és újra feltűnt előtte a két autó.

A Buick a Ford mellett járt, talán száz méter választotta el őket a rendőrautótól. A Buick sofőrje éppen felemelt egy pisztolyt, és kétszer rálőtt a Fordot vezető férfira. A Buick hátsó ablakán keresztül tisztán látszott minden. A Ford hátsó szélvédőjét a második lövés után élénkvörös massza borította be.

– Baszd meg, ez lelőtte! – üvöltötte hitetlenkedve Font.

– Fékezz!

Társa kiáltása magához térítette, és beletaposott a fékpedálba.

A járőrkocsi hetvenmérföldes sebességgel jutott túl a bukkanón, és pillanatok alatt felfalta a két kocsitól elválasztó távolságot. Font látta, hogy nem tud megállni, és nem fog elférni sem, mivel az utat elfoglalta a két autó.

Félrerántotta a kormányt, leszáguldott az aszfaltról, balról előzte meg a Buickot, letépve a külső tükrét.

Boots nem remélte, hogy az első lövés elég lesz, hiszen mindkét kocsi mozgott, ezért azonnal újra lőtt. Egy pillanatra összekapcsolódott a tekintete a Fordot vezető hippiszerű alak meglepett pillantásával, majd a második lövedék átütötte a sofőr bal szemét, s a feje tetején távozott, koponya- és agyvelődarabokkal terítve be a kocsi belsejét.

Boots leengedte a kezét. Ekkor hallotta meg a fékcsikorgást, de mire a visszapillantó tükörre rebbent a szeme, már nem látott semmit a kocsi mögött, viszont bal felől hangos csattanást hallott, a karosszériát meglökte valami, és letépte a külső tükrét. Porfelhőt kavarva autó száguldott el mellette, be a sivatagba.

McShane teste eldőlt, magával húzva a kormányt. A Ford jobbra lendült, a padka felé sodródott, majd a bal első kerék nekiment egy sziklának, megakadt, a kocsi a blokkolt keréken átfordulva felborult.

Kivágódtak az ajtók, a platón lévő, ócska vászonzsákkal letakart néhány transzparens a szélrózsa minden irányába szétszóródott, a tartórúdjaik elpattantak. A kocsi bucskázott egyet, majd a jobb oldalára dőlve megállt. A véres, élettelen test az ablakon félig kizuhanva kocsiszekrény alá szorult.

McShane már nem érezte, hogy a tankban lévő tízgallonnyi benzin egyetlen lobbanással berobban.

Parkernek és Fontnak az volt a szerencséje, hogy éppen ott rohantak le az útról, ahol a kősivatagot egy kiszáradt tómeder szakította meg. A kocsi kerekei a csontkeményre száradt, töredezett agyagon meg tudtak kapaszkodni. Font egyenesbe kapta a kormányt, és egyenletesen fékezett, majd amikor már ura volt az autónak, hirtelen kormánymozdulattal és a kézifékkel megpördítette a kocsit, amely porfelhőt kavarva, orral az út felé megállt. A pick-up, amelynek onnan csak a kerekeit, látták abban a pillanatban robbant fel az út túloldalán. A Buick nem volt sehol.

Boots rögvest rádöbbent, hogy nagy bajban van. Ösztönösen a gázra lépett, s a folyamatosan gyorsuló kocsi tükréből figyelte, ahogy a másik autó pörögve száguld át a sivatagon, majd megáll. Csak ekkor ismerte fel a

járőrkocsit. Uramisten! Megfeszítette a jobb lábát, és teljes erőből nyomta a gázt. A sebességmérő mutatója emelkedni kezdett. El innen!

A hegyek azonban még mérföldekre voltak.

Font dühösen rácsapott a kormányra, és beletaposott a gázba. Oda sem nézve vetette oda a kérdést társának:

– Hogy vagy?

– Bevertem a fejem, és majd’ beszartam az ijedségtől. Amúgy jól vagyok. Azt hittem, nekimegyünk.

A járőrkocsi visszakapaszkodott az úttestre. Egy pillantást vetettek az égő Fordra. Ahogy a szél belekapott a lángokba, egy pillanatra láthatóvá vált a sofőr lába, amely beszorult az ajtó alá.

– Ezt nem kell közelebbről megnéznünk – jegyezte meg Parker.

– Egyetértek. Kapjuk el azt a szemetet! – mondta Font, és előremutatott a távolodó Buickra.

Nem lehetett messzebb háromszáz méternél.

Parker felkattintotta a kocsi tetején a villogót, és bekapcsolta a szirénát is. Nem mintha valaki is az útjukban lett volna, de tapasztalatból tudta, hogy a sziréna kiváló lélektani fegyver az üldözöttel szemben. Majd megfordult az ülésben, és a hátsó ülés alatti tartóból elővette a hatalmas Remington puskát, és a kesztyűtartóban lévő doboz tetejét feltépve lőszert nyomkodott a fegyverbe. Font a vezetésre összpontosított. Parker végzett a puska megtöltésével. Letekerte az ablakot.

Boots eszeveszetten taposta a gázpedált, de a Buick nem gyorsult tovább. Arra tervezték, hogy tartsa az utazósebességet, ám nem volt a gyorsulás bajnoka. A járőrkocsi szemmel láthatóan közeledett.

Elővette a Coltot.

Parker megvárta, míg ötven métere megközelítik a menekülő autót, akkor mellig kibújt az ablakon, majd visszanyúlt az utastérbe a fegyverért.

– Vegyük úgy, hogy már felszólítottuk, hogy adja meg magát! – vetette oda Font.

– Sőt már leadtunk egy figyelmeztető lövést is – tette hozzá Parker, és a puskát kiemelte a menetszélbe.

Az első lövés elment a sivatagba. A második ezer darabra robbantotta a Buick hátsó szélvédőjét.

Boots behúzta a nyakát, de néhány üvegszilánkok így is megsebezte.

Érezte, hogy vér szivárog a fejéből. Jaj, istenem, minek kellett ez nekem!

Hogy száradt volna le a kezem, amikor felhívtam azt a számot, és… A harmadik lövedék nem sokkal kerülte el a fejét, szétzúzta a belső tükröt, és kitörte az első szélvédőt. Boots öklével kiütötte a pókhálósra repedt üveget, hogy kilásson, de ekkor meg a menetszél vágott olyan erővel az arcába, hogy levegőt is alig kapott. Pánikba esett. Felemelte a Coltot, és jobb kezét hátranyújtva vaktában lőni kezdett, míg kiürült a tár. A zsebében tapogatózott a tartalék tárak felé.

– Ez lő ránk, a kurva életbe!

– Lőj a kerekére, baszd meg, a kerekére!

A két rendőr között két helyen kilyukadt a szélvédő. Parker ezúttal lejjebb tartotta a puskát, és lőtt. A Buick hosszú csomagtartója alatt a bal hátsó kerék cafatokra szakadt.

Boots kikapta a kezét a zsebéből, ahogy a kocsi balra kezdett húzni.

Megmarkolta a kormányt, és kétségbeesetten próbálta az úton tartani a járművet. A Buick lelassult, fara kilengett. Boots ösztönösen a fékbe taposott, mire a kocsi megpördült. Keresztben csúszott az úton, jobb oldalát mutatva a járőrkocsi felé.

Parker látta, hogy lövése célt ért. Azonnal visszabújt a kocsiba, bekötötte magát.

– Kapaszkodj! – ordította Font, majd alig fékezve belerohant a keresztben csúszó Buickba.

A gallytörő rács felöklelte Boots autóját, amely kétszer átfordult a hossztengelye körül, mielőtt visszatottyant a kerekeire, és horpadtan megállt a padkán. A járőrkocsi sikoltva csúszott, hosszú, enyhén ívelt fekete féknyomot hagyott az úton, majd megállt a roncs mellett.

A rendőrök kipattantak a kocsiból, és jobbról-balról megkerülték a Buickot. Boots szédelegve ült a vezetőülésben. Még nem tért magához.

Parker a Remington csövét belenyomta a félhalott sofőr szájába.

– Fel a kezekkel, jóember! – Cseppet sem érdekelte, hogy a fegyvercső

kiütötte Boots két metszőfogát.

4

Cheltenham, Anglia

1984. november 29., 20.40

Már egy órája csak átkozódott.

Az istenit ennek a rohadt időjárásnak! Amióta elindult a Ford Mustanggal Oxfordból, úgy zuhogott, mintha dézsából öntenék. A sötétzöld motorháztetőn lévő két, arasznyi széles fehér csíkot használta irányvonalként. Azok között próbálta kivenni az út szélén, a fűben lapuló jelzőköveket. Nem sok sikerrel. A kövek jó része eltűnt a háború óta, a többit belepte a gaz. Hiába kapcsolta be az országúti fényszórókat, csak azt érte el, hogy jobban látta a felhőszakadást. Mintha valaki egy hatalmas, ezüstcsíkokkal függőlegesen átszőtt drapériát függesztett volna elé. Nem látott tíz méternél messzebbre. Már másodszor nézett el egy kanyart a tipikus vidéki egysávos aszfaltúton. A kocsi kerekei a sáros-füves padkán sivítva pörögtek ki, kénytelen volt visszavenni a sebességet. Ez legalább fél órával korábban történt, azóta tizenöt mérföldes sebességgel araszolt, és hallgatta, hogyan veri a tetőt az égi áldás.

Hihetetlen méretű villám szakította fel a sötétséget, s újabb százméternyi utat világított meg a kocsi előtt. Még éppen idejében, hogy kikerüljön egy kivilágítatlan kordét, mely az út kétharmadát elfoglalta. Ahogy a fékezés után a padkára hajtva megkerülte a kétkerekűt, látta, hogy egy szamár álldogál apatikusan az üres kordé elé fogva. Embert sehol sem látott.

A gazda nyilván megunta a nógatást, s magára hagyva a szamarat, hazagyalogolt egy forró grogra. Ez Anglia, méltatlankodott magában.

A Ford visszakapaszkodott az aszaltra. Helységnévtábla bukkant fel a reflektor pislákoló fényében. Cheltenham. Legfőbb ideje. A kocsi vezetője, Vernon Chase megkönnyebbülten felsóhajtott.

Chase tizenkilenc éves, magas, vállas fiatalember volt. A középiskolát az előző évben fejezte be a Washington állambeli Seattle-ben, ahonnan futballösztöndíjasként került a Yale-re. Külkapcsolatokat és történelmet hallgatott. Tulajdonképpen nem volt szüksége az ösztöndíjra, családja

nyugodtan ki tudta volna fizetni a tandíjat, s eredményei alapján is alkalmas volt a nagy hírű alma materbe való felvételre, ám éppen aznap veszett össze valami apróságon ügyvéd apjával, amikor dönteni kellett az ösztöndíj kérdésében. Első dühében elfogadta, s ezt a kissé hebehurgya lépését azóta sem bánta meg. Úgy érezte, ideje függetlenedni a szüleitől. Ez a függetlenedés azonban nem terjedt odáig, hogy ne fogadja el azt a havi apanázst apjától, amelynek révén a nem hivatalos jövedelmi lista első

harmadába került diáktársai között. A „ha adnak, fogadd el” elvet maximálisan alkalmazta. Ugyanakkor nem élt vissza az anyagiakkal. Apja tudta nélkül számlát nyitott, a zsebpénz nagy részét azon helyezte el. A számla szépen hízott. Nem gyűjtött különösebben semmire, hiszen mindene megvolt: bérelt lakás az egyetem közelében, benne modern hififelszerelés, előtte a járdaszegély mellett pedig a piros Ford Mustang. A Yale diákjai számára az általánosan elfogadott vélemény szerint ennél sokkal többre nem is volt szükség.