Tóth Árpád összes verse

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

VERSEK

1901

1904

1906

1907

1908

1909

1910

1911

1912

1913

1914

1915

1916

1917

1918

1919

1920

1921

1922

1923

1924

1925

1926

1927

1928

TÖREDÉKEK

1908

1910

1912

1913

1914

1915

1916

1917

1918

1919

1920

1921

1923

1924

1925

1926-28

TRÉFÁS HÍRLAPI VERSEK, RÖGTÖNZÉSEK

1908 előtt

1911

1912

1913

1916

1917

1918

1920

1925

1928

VERSEK

1901

OTT KINT A TÉLNEK BÚS HARAGJA...

Ott kint a télnek bús haragja

Fagyosan zordul, dúlva-dúl,

A lombjavesztett fákon által

A vihar zúg, süvölt vadul.

Elhervadt a mezők virága,

A puszta fának lombja sincs,

- De szívemben mosolygó hála

Nyíló virága drága kincs. -

Szívem virágit nyújtom át itt,

S kívánom szívből igazán:

Az Isten éltesse sokáig

Az én jó, kedves jó Apám!

1904

VILIRŐL

Üldögélek a Nagyerdőn,

Elhallgatom elmerengve

Nyírfalombok zizzenését.

Ó, mikor még együtt jártunk

Nagyerdei nyírfák árnyán,

S úgy hittem, hogy leveleik

Örömükben csodanótát

Tapsolnak ki lágy tenyérrel.

Most is itt vagy. Érzem, érzem.

Bár nem látlak, itt kell lenned,

Itt nevetgélsz új pároddal

Valamelyik nyírfa árnyán.

S míg leszáll a lila alkony,

Messzi nyírfák rám sziszegnek,

Görbe törzsük megvonaglik,

S mintha mind-mind egy-egy nyelvét

Mennyre öltő kígyó lenne...

1906

MI TAGADÁS...

Mi tagadás, én víg vagyok, ha látják,

Nem győz rajtam nevetni kis öcsém,

De fátylába von elbusongó lágyság

Félre szobámnak csöndes hűvösén.

Ó, nem bánt engem asszonyság meg lányság,

Nagy problémák csomóját nem kötém,

Nem bánt a vallás, a papok, misék:

Csak valami nagy... Egyedüliség...

Ó, neked azt, ha úgy megmagyaráznám!

Kis paradoxok emésztő sulyát,

Ha mint nagy festők méltán csodált vásznán

Élni látszanak a festett gulyák,

Bivalycsordám is én elődbe ráznám,

Mely lelegeli lelkem sarjuját,

Ha el tudnám mondani, hogy mi öklel!

Ó, ehhez nemcsak rím kell, ehhez több kell!

Ha ez a vers hát épp csak délibáb lesz,

Nagyító, elferdítő, torzitó,

Bocsáss meg érte, hisz örök hibám ez,

Kimondanám, mi ki nem mondható,

Mint rossz szabó, ki túlfinom ruhát kezd,

Mely keze alatt már csak rontható,

Aethert hogy varrjon Árpád kontár tűje,

Kubelik ő, de nincsen... hegedűje...

MIÉRT?

Ablakomban, szürke esten,

Üldögélek, semmi kedvem,

Munka nélkül, tétlenül

Sok, sok percem elrepül.

Porbelepte, satnya ágra,

Szirmasíró, bús virágra

Nézek némán, hidegen,

Árva sorsuk mit nekem!

Lelkem üres, puszta, fásult,

És a perc mindegyre száguld,

Míg egy sápadt alkonyon

Itt kell hagyni ablakom...

S a halál szól irgalommal:

„Ne vesződj már szívbajoddal,

Jégkezemmel szeliden

Megsimítom, s elpihen.”

Akkor vadul felsikoltok:

Nem akarok lenni boldog,

Élni, élni, akarok!

Miért? balga, bús titok!

1907

ESTE

Öregeste ódivatu költők

Bordalait sorra olvasom,

Agg betűk, mint nemes, vén szőlőtők,

Húzódnak a sárga papiron.

Lugasoknak fűszeres árnyéka

Fakó írás mögül rámlehel,

Ősmámorok édes maradéka

Rámborul, mint rózsaszín lepel.

Rémlik: ülök venyigetűznél, lent,

Kertek alján, őszi alkonyon,

Halk szüreti dal a hegyen átzeng,

Mellettem egy ősi billikom.

Duruzsuló zsarát meleg pírja

Két merengő, régi arcra száll:

Orczy Lőrinc a parazsat szítja,

S rámosolyog jó Vitéz Mihály.

Dicsérgetik új must sűrü mézét,

De még jobban az öreg bakart,

Jó Lőrinc úr gyönyörködve néz szét:

„Megáldottad, Uram, a magyart!”

Öreg kezeszára meg se rezzen

Emelintvén súlyos serlegét,

És szól: „Áldomásra hadd feresztem

Öreg bajszom hűs őszi derét!”

„Áldd meg, Uram - ezt sóhajtja hosszan -

Barna vesszők kék gerezdeit,

E tájon, míg magyar serleg koccan,

Örök búnak magja vesszen itt...”

Vitéz Mihály koccint rá, s kupámat

Ráköszöntvén én is ővele,

De valami irigy lárma támad,

S foszlik álmom színes szövete.

Lenn az utcán, a rőt gázvilágon

Verekszik két tántorgó alak,

Rendőrgombok villogását látom,

Káromlástól rengnek a falak.

Öreg könyvem halkan összecsukva

Menekülök e látvány elől,

S kacag a szél a beteg, a puszta,

Feketélő, vén hegyek felől...

OLYKOR ÉJJEL...

Olykor éjjel... szívem hogy zakatol!

Az ágyon ujjam tévedezve jár,

S nagyon közel, mellettem valahol

Halkan megkoccan a vizespohár...

S nem tudom, hol vagyok... akadozón

Rémlik elém az elmúlt, messzi est,

S az ujjam a fagyos márványlapon

Reszketve egy gyújtót keres...

Áldott a fény, mely sercegőn, fakón

Ilyenkor gyűrt párnám mellett kigyúl,

S a kedves, vén tapétát a falon

Megcsillantja, s bús orcámhoz simul!

Jól esik látnom: csendesen pihen

Minden bútor és békén feketül,

S az iszonyú és néma semmiben

Föllélegzem: nem vagyok egyedül...

Kabátom összegyűrve lóg szögén,

A rózsa rajta hervadóra vált,

S egy percre, a klublépcső szőnyegén,

Látom a rózsaáruló leányt:

A lámpák közt mily búsan oson át,

Apró teste mily zsenge s mily hajolt...

Látom álmos és szelíd mosolyát...

Szegénynek festett arca volt...

Csönd... vén poétám könyvét fölveszem,

Hová este dobtam, a szék alól,

S míg lankadtan lapozgat a kezem,

Zörgő lap s agg rím álomba dalol.

Félfüllel hallom, s halkan nevetem:

Künn egy papucs mily furcsán csoszog el,

S puha Nirvánám, csöndes fekhelyem

Altatón, hűsen átölel...

RICHÁRD

Koravén, könnyes volt az alkony,

A rengő vashidakon át

Zúgtak az őszi harsonák.

Beléptem a homályos ajtón.

A bolt csendes volt és setét;

Benn bús anyóka üldögélt,

Köhécselt, s ringó sárga drótra

Lankadt rózsákat kötözött,

Fakó, vén vázái között

Halkan köszöntött, régi módra.

Mért mentem be, nem is tudom,

Lágy rózsák közt kúszott az ujjam,

Csuklóm csókolta szomorúan

Sok illatos, meleg szirom,

S elindultam velük az éjbe;

Hová?... nem tudták ők se, én se,

Az utcákra leszállt a köd.

Csak mentem, s elmémben csak az járt,

Hogy tegnap este, épp ilyentájt

Szegény Richárd mellébe lőtt.

Egy tárt kapus palota mellett

Nagy bútorkocsi vesztegelt,

Késő költözködők cipeltek

Puha, öblös karszékeket,

Fenn négy fehér ablak világolt,

S a zuzmarás kocsis reám szólt:

„Jó meleg lehet odafenn...”

Mosolyogtam, s fázott az ajkam,

Ó, hol vár a nagy alkonyatban

Én rám is tűzhely, Istenem...

S eszembe tűnt egy régi este,

Kis fickók voltunk én s Richárd:

Úgy volt, hogy mennem kellett messze,

Járni idegen iskolát.

Kis ládámon a hosszu éjben

Zokogtam a bús lámpafényen,

Richárd vígasztalt: „Ej, szamár...”

S elvont szájjal mókázni kezdett,

Könnyezve is nevetnem kellett,

Ó jaj, halott már az a száj...

S belémarkoltam a csokorba,

Mely ujjaim közt reszketett,

A sok meleg, lágy levelet

A szél lázas arcomra szórta.

S kábult szemem sok össze-vissza

Képet látott: illatos, tiszta

Ágyat s zümmögő szamovárt...

Sírtam... s elmémben egyre az járt,

Hogy tegnap este, épp ilyentájt,

Mellébe lőtt szegény Richárd...

VASÁRNAP

Ó, lesz-e nékem valaha

Egy csendes, barátságos kertem,

Hol fényes lombú fák között

Hosszan, békén lehet pihennem?

Hol bölcsen elemezhetem

Megélt, elmúlt tragédiáim,

S csendesen mosolyogni látnak

Az orgonáim?

És lesz-e tisztes, ősz hajam

S agyamban csöndes, öreg eszmék?

Miket szép, széles gesztusokkal

Klubtársak közt meghánynánk-vetnénk?

Kinyitnók a klub ablakát,

Ragyogna ránk a holdkorong,

S múltról zenélő szívvel ülnénk:

Öreg szobrok, vén Memnonok...

De biztos-é, hogy mindenik

Öreg szívre leszáll a béke?

S hogy ami most fáj, akkor édes?

Vagy jobb, ha most szakadna vége?

- Ki a körútra szaporán,

Ki! a vasárnapi zsivajba!

Itt benn valami fojtogat,

Félek magamba...

NOTTURNO

A szürke éj kóbor lovagja lettem,

Mint egy beteg, unalmas trubadur,

S amint az est sok groteszk árnya lebben,

Megindulok, merengve, szótlanul...

Gázlángok fényén, mint nagy lázas rózsák,

Pirulnak az eső utáni tócsák,

Hidegen villog a kék kövezet,

Kápráztat és vezet...

Az égen felhők szállnak, szomorúak,

Nehéz párájú, sápadt, bús rajok.

Érzem: a kék Semmibe ott vonulnak

A földi, párás, fájó sóhajok...

Körül a sok komor körrajzu kőház

- Megannyi szfinx - a szürke éjbe méláz;

Egynek kigyúl, bágyadtan nézve le,

Komor ablak-szeme...

Ó, ott belül e falak nem ily némák:

Sírnak, hörögnek, halnak ott talán,

Ilyenkor kúszik vergődő problémák

Hűs kigyóteste a lelkek taván;

Megremeg fogaim közt cigarettem

Hamva lehull szürkülő permetegben,

S közel valahol bús ária csendül:

Egy dal Chopinbül...

Lelkemben sok-sok bús emlék piheg fel,

Ó, hol vagy enyhület nyugalma, hol?...

S ím barna oszlopsorként zöld ivekkel

Elém tárul egy fűszeres fasor,

Már itt az erdő sűrü lombja hallgat,

Körülvibrálnak illatos fuvalmak,

Mellemből egy halk sóhaj tör utat,

S megejt az áhitat...

Az örök templom, a sok zsolozsmás ág

Reámborul, könny futja át szemem,

Egy gyermekkori édes, halk imádság

Bűbája száll át árva lelkemen

S csak néha nyilall szívembe a kétely

Ó, nem suhansz-e csalfa mámorként el,

Szent áhitat, te békés, tiszta, mély,

Ha elröpül az éj?...

RÉGI DALLAMOK

Egy ismeretlen szép lány zongorázik.

Fájó dallam, mint örvénylő patak,

Lüktet fülembe a kis kerti házig,

Hol meghúzódva ülök hallgatag.

Kivül merev, bús tömbökké verődvén

Merengnek vénhedt, hajlott testü fák,

Jégkéreggé fagy rajtuk a verőfény,

Kék árnyukban ül hűs szomoruság...

Ellobbant lángelmék halk muzsikája

Füröszti fáradt, sáros lelkemet,

S úgy fáj, hogy éltem mért fonnyadt sivárra,

Mint holt mező, mit tar homok temet.

A drága múlt ragyog fel ím előmbe,

Mint éji tó, az árnyruhás, borús,

Ha hűs tükrén piros fényét elöntve

Kigyúl a nap, a szent, tűzkoszorús...

Szivem mélyén, a bíbor koporsóban

Holt álmok népe ébredez, remeg.

S naiv ritmusra fürgén, rikitóan

Körültáncolnak és megejtenek.

Édes, mélységes, halk gyerekszerelmem

Üde melegét újra érezem,

Az agg lugasban ülünk újra ketten,

S vékony, fehér kezéhez ér kezem...

A zongorán künn új dal zúgva harsan,

Vonagló, jajgató, éles, sötét,

S én felriadva, könnyes szemmel, halkan

Lefogom ábrándjaim kék szemét.

Ó, mért is volt álmodni annyi álmot,

Fényes mennyország, mért szálltál le rám,

Ha pár év múltán életed s halálod

Egy halk futam egy ócska zongorán...

A MUHI-PUSZTÁN

A kékselyem mezőn itt állt az éji őrszem,

Feszült, csontos kezében ezüst-pengéjü szerszám,

Fakón csillant a hold, mint egy meredt, bús tört szem

A tikkadt sóhajú ég szederjes, szürke arcán...

S amíg csöndben pihent a zsúfolt nagy szekérvár,

S közbül rakott tüzek nyers, sárga füstje szállott,

Vasszínü keselyűkkel megtelt a néma tér már,

S várták a vijjogók a véres napvilágot...

A bús, halvány király virrasztott bőrös ágyán,

És nézte: függönyén hány kék, vonagló árny van.

Bolyhos lepkék libegtek az ezüst mécs rőt lángján,

S egy vak szú fúrt sebet az ében sátorfában...

A barna erdők mélyén már jött a bősz tatárhad,

Hörgő avar között kúszott meggörbült testtel,

Mint vérivásra kelt, csíkos bőrű, szikár vad,

S Batu keskeny szemében zöldes láng sercegett fel...

Aztán omlott az ős vér, mint drága, barna ó-bor,

S a hantot nyögve túrta az összefojtott jó had,

Futott szegény király, az immár koldus, kóbor,

S félévig szűlt hullát az ájult, sápadt Sajó-hab...

Most borzong puha éj itt, mint fekete hattyútoll,

És míg gyors gőzösünk futó fénye világol,

Ébred egy szőke apród, s egy ósdi nótát dúdol

Szép barna paripás, jó barna daliákról...

A SORBONNE HALOTTJA

Szegény beteg Margotnak menni kellett,

Nem segíthettek a fanyar porok,

Elfúlt mellében a tüzes lehellet

A nagy házban, hol halk apácák mellett

Az ágy szélén a rőt Láz kuporog.

Utolszor a kis Briand járt fenn nála,

Akit a rendház végképp kicsapott,

Margot megszidta, úgy mint hajdanába:

„Briand, már megint megnőtt a szakálla,

Sohse láttam még ilyen kispapot!”

Aztán kérte, szavaljon Bossuetből

Az „útra” egy-két jámbor részletet,

S nézte „útját”, mely messze-messze kékül,

Majd hirtelen, mint aki mélybe szédül,

Elalélt, s halvány ajka reszketett.

Lassan éledt, s forgatva Briand gombját,

- Kedvenc szokása volt, mikor beszélt, -

Halkan suttogta: „Most már Kunigundát

Fogják szeretni, azt a szőke lomhát,

Ki hajnalig elissza az eszét!”

„De mégis, majd keressék meg, Briandkám,

Az én agyonfestett arcképemet,

A Paul művét, a címe: ‘Görög kánkán’,

S szögezzék ki egy korcsmai gerendán,

Hadd őrizgesse az emlékemet...”

„Aztán... vigyázzanak... a kis... japánra...!”

*

Mikor temették, hűs nap volt, borult,

Vitte a Sorbonne sok kósza diákja,

Köztük a japán, a kis sárga páva

Cipelte a nagy babérkoszorút.

S hétféle nyelven, szomorúan, lágyan

Szól most róla sok furcsa versezet,

A „Tokiói Cseresnyevirág”-ban,

E lapban s mindenfelé a világban,

Míg ott fenn Margot tapsol és nevet.

CSENDES MÁR...

Csendes már az erdő alja,

Csendesek a sárga kertek,

Szél bujkál a csüggedt fák közt,

Szél bujkál, mint bús kivert eb,

Átzörög a száraz ág közt,

Hozzám simul, kezem nyalja.

Végigleng az égen kóbor

Felhők búcsu-keszkenője,

És bánatok cúkorozzák

Most a léget (mely, mint óbor)

S egész világ, árnyba dőlve,

Egy borús, nagy istenhozzád.

A LELKEM FÁJ...

A lelkem fáj... Isten ne adja,

Hogy most belém szeressen egy leány,

Úgy vágyom egy puha ajakra,

Sovárabb soh’se lehettem talán -

Oly jó volna... Pihenni vágyom.

Csak két ringató kart találnék.

Egy perzselő iszonyu nyáron

Jön minden árnyék...

A lelkem fáj... Isten ne adja...

Jaj volna, hogyha most találna rám.

Bár volna jó, egyszerü fajta,

Egy senki, egy nyugodt leány.

Bár senki volna... ha enyém volna...

Oly beteg hő tüzel szemembe...

Itt hagyna, jaj... vagy ő is bús

Valaki lenne...

BRONZSZOBOR A KÁVÉHÁZBAN

Szép bronzszobor, melléd ülök le,

Setét, busongó bronzszobor,

Ki illatos, lágy, könnyü ködbe,

Csendes sarokba rejtve jól,

Fakó tükröknél álmodol.

Jó néznem bús szemöldöködre.

Ma bántana a furcsa lárma,

S kinevetnének a fiúk.

Meleg csókok és tarka kártya

Ma, lásd, tudom, hogy mind hazug,

S egy csendes, otthoni zsalut

Verselnék meg, áldón, vigyázva.

Ma lovagolnék, künn, a ködbe,

Korhadt, döngő hidakon át,

Ma vizsgán, búsan, eltünődve

Szétszednék egy vén fuvolát,

Ma szép, szelíd mártirhalált

Halnék egy szent Eszméért, csöndbe...

Ma főmet szépen hátrahajtom

Setét emlődre, bronzszobor,

S rémlik, te is, fejemre hajlón

Szép, bús csodákról álmodol.

Tán arról épp, hogy ily komoly

S hervadt lesz holtan is az arcom...

ŐSZBEN - TAVASZRÓL

A csendes és fakó kis udvaron

Magam beszélgetek az éjszakával.

A boldogok menyboltja fukaron

Szór ide fényt. S mint haldokló madárdal,

Olyan ez az ének.

Oly könnyes, csendes és oly búcsuzó.

Tegnap még végigbabráltam a fákat.

A sárga rózsát és a pirosat

Megkötözgettem. S vágyak, tilosak,

Susogtak hozzám. A kis öcsém szép fejét

Lankadt kezembe fogtam, s mesét meséltem.

Esti pirosság csillogott

Kis balorcáján és setét ruhámon.

„Bátyó, tavasszal, majd ha Pestre mégysz,

Olyan lovat hozzál, amelyik nem borul fel.

Ez a régi mindig felborul...”

Tavasszal?...

Ó, zöld fűtől és gyermekkacagástól

Friss kikelet! ó, primulák!

Ó, ezüstös palástú

Hosszú felhők... május...

1908

PHILOKLET

Öreg Philoklet, vénhedt cimborám,

Ó, nézd a hajnalt, milyen sápadt...

Ez az utolsó hajnalod talán,

Pendítsd meg hát a szárazfádat.

Sikolts belé a szürkületbe

Egy tüzes dalt a rózsafakadásról,

Sóhajts vissza a ligetekbe,

Hol primula feslik, s csalogány szól...

Öreg Philoklet, mily kék a szemed...

Ejh, bolondság az, hogy a kezed reszket,

Egy-két dalt kell, ó, kell még zengened,

Mielőtt vénhedt lelked elereszted.

Aztán repülhet, mint arany hajó

Titkos határú, kéklő tengeren,

S magam maradok... ó, mi szörnyü szó:

Magam... Philoklet sem lesz már velem...

Nevess Philoklet... méla mosolyod

Jól esik nekem, mint az őszi nap;

Jut-e eszedbe, mire gondolok:

A csoda-ősz a platánok alatt?

Akkor esett, hogy kis vita hevében

Kezet emeltem rád, vén cimborám...

Nevess, nevess... oly fáradt már a vérem...

Az az idő nem is igaz talán...

Öreg Philoklet, hogyha eljő Cháron,

A mord hajós, és eltünik veled,

Pendüljön ott is nóta szárazfádon,

Meleg, mint a tavasz, és bús, mint a szelek.

Zengd azt a dalt az aranykigyócskáról,

Mely Kleopátra vérétől haldokol,

És fel fog nyögni bánat mámorától,

Mint most szivem, a mélységes pokol...

Öreg Philoklet, vénhedt cimborám,

Ó, nézd a hajnalt, milyen sápadt,

Ez az utolsó hajnalod talán,

Ó, pendítsd meg a szárazfádat.

Sikolts belé a szürkületbe

Egy tüzes dalt a rózsafakadásról,

Nem visz már út a ligetekbe,

Hol primula feslik, s csalogány szól...

A HERCEG

Az én sok szép tavaszi álmom

S az én kevés diadalom,

Lássátok, mind el kell prédálnom,

S Vele mennem fiatalon.

Mert megjött az iszonyu herceg,

Lemállt lelkemről a fegyverzet

S testemről az üde szinek.

Övé mind. Ismerem őt régen,

Nagyok számára írt mesékben

Olvastam, megölt sok szivet.

Egy tárlaton, a zenés estén

Villant először rám szeme,

Fáradt voltam és élni rest én,

S bolondosan sírt a zene.

A herceg, hopp, előmbe lejtett,

Hol az utat friss lombok helyett

Lázban festett képek szegik,

S e csoda-út illataképpen

Erős parfőm terjedt a légben

A kékfényű mennyezetig.

Kiszöktem. Ám űzött a herceg,

Veríték verte testemet,

A parkban mély árnyak hevertek

S ruhám pihés köd este meg.

A hallgatag tónál utólért,

S szivemben a vadul futó vért

Megállította hűs keze.

Riadtan néztem a tavon szét,

Hogy ring száz furcsa gnómhajóként

Távol lámpák fehér tüze.

S ő suttogott: „Az udvaromba

Ilyen legényt kell hogy vigyek,

Szeretlek, lelked csupa pompa,

S lásd, gyönge, mint a friss rügyek.

Fiacskám, itt mért volna élned,

A gyötrelem szivedbe mélyed,

Kis apródomnak viszlek én:

Nálam egész nap csak nevetnek,

S lázas tüze nem lesz szemednek,

Hűs lesz s üres, mint az enyém...”

Tudom, hogy szörnyű ez a herceg,

De nem hagy el, jaj, nem hagy el.

Lássátok, sokszor sírni kezdek,

Mikor este aludni kell.

Ha a lámpám már el van oltva,

Tudom, itt hallgat, rámhajolva,

Így telik el az éj fele;

Ó, ha akkor szemem kinyitnám!

Két vigyorgó, mély szem mered rám,

Az ember megőrül bele...

A VÉN LIGETBEN

A vén ligetben jártunk mi ketten,

Aludt a tölgy, a hárs, a nyár;

Hozzám simult félőn, ijedten,

S éreztem: nem a régi már.

Sebten suhantunk, halk volt a hangunk,

S csendes volt a szivünk nagyon,

És mégis csókba forrt az ajkunk

Azon a sápadt alkonyon.

Kezéből a fűre, könnyesen, gyűrve

Lehullott egy csöpp csipke-rom,

Fehéren és halkan röpült le,

Akár egy elhervadt szirom.

Szeme rámnézett kérdőn, búsan:

(Nincs búsabb szem, mint aki kérd)

Ily szomorúan, ily koldúsan

Mért hívtuk egymást ide? mért?

S mondta, hogy késő már az éj, s ő

Megy... mennie kell... s elfutott.

Hallottam haló zaját a lépcsőn,

S nem tudom, meddig álltam ott.

Aztán... le s fel jártam a parkban,

Mint aki valakire vár.

Gázolt a sarkam síró avarban,

S aludt a tölgy, a hárs, a nyár...

KRISZTUS-KÉPRE

Szelíd gyermek, mért késztetsz, hogy megálljak,

Felém mért nyújtod nyájasan kezed?

Szívem, mely mindig későn érkezett,

Szelíd gyermek, lásd, lomha, furcsa, bágyadt.

Leomlanék csókolni jászolágyad

Mint ki mirhát hoz, s kit csillag vezet,

De lásd, a mirha s csillag elveszett,

És eltemettem minden drága vágyat.

Álomsereg víg Fáraója voltam,

S szép katonáim zengő csodasorban

Vittem dőrén, amerre örvény tátong.

S most itt vagyok, szelíd szavadra vágyva,

Mert nem maradt más bennem csak a gyáva,

És gúnyolódnám, s ajkam halk imát mond.

AVE MORITURI

Üdvözlegyetek, szomorú társak,

Szomorú társak, halvány ajkuak,

Bús bajtársak, horpadt szivüek,

Üdvözlegyetek, szótalanok,

Üljünk ki este a szürke víz mellé,

Nézzük este a hideg folyamot,

Hallgassuk a csapkodó, mély árt,

Üljünk ki a kőgarádicsokra.

Benn a bárkában, a sötét bárkában

Öleli a halász kacagó párját,

Pirosló ablakú, aranyos függönyű

Csendes, szentképes, pici szobában...

Üljünk ki a kőgarádicsokra,

Horpadt szivüek, szótalanok,

S gondoljunk a gondolatunkra,

A csendesre, a szomorúra,

S mosolyogjunk a piros örömön,

Az eleven örömön, mi, halottak,

Szomorú társak, csendes halottak,

Üljünk a partra mosolyogni...

EGY LEÁNY

Egy kobzos görögös lányt szeretek én,

Akit ti sohse láttok,

Vár rám magányos utcák szögletén,

Karcsú és izmos, akár egy legény,

Nyakamba ugrik s átfog.

Elhagyott parkokban ütjük fel tanyánk,

Csörgő vizeknél,

A lombok felett bujdos az égi láng,

Sok csodacsillag néz le miránk,

S az a hely szentély.

Nagy hárfája ezüstösen villog az éjben,

S penget sok régi dalt,

S a furcsa pitypang táncol az útfélen,

S billeg sok bóbitás banka kevélyen,

S a szél sohajt.

S egyszerre elhagyja a lány a hárfát,

S nem tudom, mire gondol,

Ledobja selymes, puha ruháját,

Rámfonja testét, rámtapasztja száját,

S csókol, csókol...

Tán arra gondol: meg kell egyszer halnunk

S nem lesz többé kacaj, csók az éjszakán,

Lehull a csillag, elporlad az ajkunk,

Elfutnak a vizek, meg kell halnunk...

Szegény leány...

A PARKBAN

Halk hangon sírdogálnak a szelek,

Mint eltévedt és meghökkent fiúcskák,

Fakó aranyvonal a holdszelet,

S átlépte már a hervadt hegyek csúcsát

A sápadt hajnal, s halkan közeleg.

Megcsobbanó, híg sárban gázolok,

S az őszi kertben messzenézni félek,

Elhervadt ajkam csendesen zokog,

S érzem édes ízét tört, sűrü vérnek;

Az ágakon gyászlobogó lobog.

Egyszerre édes, lázas képeket

Látok kialvó szemmel, késő vággyal,

Hallok szelíd, lágy menüetteket,

S halk, surranó, selyembevont bokákkal

Az Élet a bús fák közt ellebeg...

MEDDŐ ÓRÁN

Magam vagyok.

Nagyon.

Kicsordul a könnyem.

Hagyom.

Viaszos vászon az asztalomon,

Faricskálok lomhán egy dalon,

Vézna, szánalmas figura, én.

Én, én.

S magam vagyok a föld kerekén.

EPILÓGUS: EGY RÉGI VERS A PEGAZUSHOZ

Fakó lovam, fáradt lovam,

Hadd igazítom meg a nyerged,

S hol holt rózsák avarja van,

Járjuk be egyszer még a kertet.

Hej, jó világ volt hajdanán,

Nem laktunk a Sóhaj-tanyán,

S nem néztük búsan, hogyha pergett

Az éjbe szürke hó...

Gyi, vén fakó...

Mily búsak a tar rózsafák,

Fejfái ifjan holt tavasznak,

Lehervadt a bimbóvilág,

S a bíbor rózsák mind elasztak;

Csak száraz ág maradt nekem,

Belőlük hosszú éjeken

Egy-két bús láng-rózsát fakasztgat

Tüzem, a hamvadó...

Gyi, vén fakó...

Fakó lovam, fáradt lovam,

Kihalt a táj, mit tenni már most?

Az áldott csárda merre van,

Mely bús lovast és béna táltost

Jóval fogad, és nyugtot ád?

Előre, rokkant Rozinánt,

Elérjük majd a Néma Várost,

S behint a szürke hó...

Gyi, vén fakó...

BE FURCSÁT ÁLMODTAM...

Be furcsát álmodtam az éjjel,

Hahó, hahó,

Lefutok kacagva a lejtőn,

Ma csupa zengés a szivem,

Ma kínom távol ormán rajt pihen

Halk, puha hó.

Nézd, hó esett az éjjel,

Hűs és szelíd, mint álombeli bú.

De dalolnak a fák,

Aranyszínü láng

Fodrozza a felhőt,

S a hegyi ösvény vadrózsa-szagú.

Lefutok kacagva a lejtőn,

Hahó, hahó -

Odalent csendben megpihenek,

Messze merengnek a nyitott szemek,

S szívemben csendesen

Szitál a hó.

1909

KISVENDÉGLŐBEN

Setét csöbrök s olcsó székek között

Átballagok nyugodtan: odabenn

Bágyadt gázlángok égnek csendesen.

Várnak lehajtott fők, gyűrt kézelők

S a falra pingált ó, fekete rózsák.

Körül szomorú déli zaj csörög.

Jó nékem ez a zaj s e sok setét dolog.

A lelkem, a lankadt, fekete rózsa

Szelíden hervad itt... és elborongva

Egy kicsi, vézna testre gondolok,

Mely már halott, s arra: mi vár reám?

S mivégre ezek a beteg dalok?

Sírj, déli zaj... Egy kopott diák, szembe,

Beszél társának jó parókiákról,

Hűs erdők alján, e Babilontól távol.

S falusi temetők jutnak eszembe,

Poros akácok s kis, poros katedrák,

Ahol majd tanítgatnak s pipázgatnak csendbe...

S az én sorom? Néhány szomoru lánynak

És fáradt úrnak megtetszik a lelkem

Egy-két percre; s unottan és betelten

Eldobnak, s hűs klasszikusokra vágynak.

Lám, egyedül maradok veletek,

Ti gyűrött kézelők és gyűrött vágyak...

Setét csöbrök s olcsó székek, szeretlek.

Öreg barátként válok tőletek,

És félszeg bútok lelkemen remeg,

Míg furcsa szavakat ötvözök: ékszereknek,

Hogy e bús kösöntyűkkel halk, ifjú dalaim

Menjenek, sírjanak és haljanak meg...

SZOBÁK

Vörös márványból épitek neked

Házat fehér madarak bús szigetjén,

Ahol örökös, rózsaszín hideg fény

Borong a végtelen vizek felett.

Fényes karú, mezítlen, barna nők

Súrolják majd, hajlongva, hűs szobáid,

S dalolják messze otthonuk danáit,

Míg setét rózsákként csügg bús fejök.

Első szobádban kád lesz, drága kád,

Hol lágymeleg hab simogassa vállad,

Csókolja emlőid és hosszu, bágyadt

Karjaid közt lomhán suhanjon át.

Itt gyolcsok lesznek s régi, sárga selymek,

Vörös rózsák és apró nárciszok;

Ha jössz, egy kis fiú tapsolni fog,

És én szomoruan s alázattal figyellek.

Másik szobádban ódon ágy legyen,

S mint téli síkra ejtett ékszerláda,

Ferdén a hóba fúrva, kifosztva és kitárva,

Heverjen drága tested a tiszta lepleken.

Kis asztalodon könyvek legyenek,

S míg bennük lapozol lágy, lassu ujjaiddal,

Itasd meg illatos és könnyes dalaikkal,

Itasd meg csendesen, s ringasd el lelkemet...

S ha majd este a vén vizeken át

Távol partok felé merengnek a cselédek,

S a mi bús asztalunkon elhűl az esti étek,

Én furcsa bánatim, édes, ne nézd tovább:

Vezess be kisanyásan a harmadik szobába,

Ahol születnek a setét rimek,

Forralj kedveskedőn lágy, zümmögő vizet,

És hints teát és mérget szelíden a pohárba...

ŐSZ

Kábultan füsttől s éji zajtól

A nedves karikákat néztem,

Miket a pohár talpa rajzol

A márványos, hűs asztalszélen.

Az utcára kék fény omolt ki,

Künn lucskos, setét kocsik álltak,

Ó, egy illatos, puha vállat

Oly jó lett volna megcsókolni...

Mentem... Magányos utcák vártak

És hervadt fák. Egy régi téren

Állt egy alak, vénhedt és fáradt;

Botjára dőlt; csendben kitértem.

Botja olyan volt, mint egy thyrsus,

Fekete szárát körülfonták

Aszú venyigék s lankadt rózsák.

És csendesen utánam indult.

A sarkon késő zene zengett,

Szomorúan s tétován megálltam.

Ő jött, a sok bús rózsa lengett,

S reszketve megfogta a vállam:

„Kedves fiam, vezess el engem

A lányomhoz, a városaljba...

Fütyölhetsz is... mért mennénk csendben?

Hisz Anni meghalt, úgyse hallja...

De lásd, kitudtam ám a módját:

Vén szilfaágból botot nyestem,

Rá ó venyigét s késő rózsát.

S most kimegyünk hozzá mi ketten.

Erős, édes, illatos élet

Hármas imáját elmormoljuk,

Botunk háromszor megsuhantjuk,

És Anni, meglásd, újra éled...”

S elindultunk a halk esőben,

Az út üres telkekre tért ki,

Nagy őszi éjben, őszi csöndben

Mentünk távol sírok felé mi.

Mentünk elalvó bús ütemmel

Megbolygatni egy csendes ágyat:

Egy ifjúember, aki fáradt

És egy megőrült öregember...

LÁTOMÁS

Mint ezüst gyík villan setét mohákon

Alakod úgy illan át hűs szobámon,

Hol ó csipkéktől bánatos az ablak,

S hol szűk, kerek üvegkalitba zárva

Réztrónusán gubbaszt a lámpám lángja,

S rezzenve ijjedez, ha hívogatlak.

Mint a setét színpadra, akkor este,

Ezüstös apródként jössz most. Kezedre

Karéjos csipke függ, csuklódon alván.

S mintha szelíd Hamlet halálát látnád,

Szemed úgy néz felém a szűk szobán át,

S lágy szalagcsokor reszket térded alján.

Ó, csak egy pillanatra jössz. Megállasz.

Bomló hajadban tétován babrálgatsz,

Makacs fürtjét szemedről félrehajtva,

S máris, sebten, a hűs falakba folysz át,

S én nem tudom, milyen volt drága orcád,

Emlékem petyhüdt, mint a holtak ajka.

S egyszer majd végképp elfelejtem állad,

S hogy ujjaim közt fogtam... s párnás vállad

Illata emlékemből messzereszket...

És mégis hívlak s várom, visszatérsz-e?

Mint hibbant agg, ki csillagokba nézne,

S az égre könnyes, vak szemet meresztget.

LÉGYOTT

Szürcsölte a teát, s át gyermeteg szemén

Tréfás árnyat vetett a fordult talpu csésze,

S az italemelő, lustácska, könnyü kézre

Az éji csendben árván s szelíden néztem én.

S néztem a törpe lámpa kerek olajtavát,

Amint nyirkos, sekély, setétlő mélyiből

Áttetsző, gyenge vállát szomorún szegi föl

A lenge éji fény, a lágy olajvirág...

S búsongva eltünődtem: egy-két perc, s csendesen

Majd útra készülök, kabát, kalap, bot... s vége.

Lassan leballagok a hűs feketeségbe,

Sírásra ferdült szájjal, át siket tereken.

S olykor majd gyujtót gyujtok: melyik utca ez itten?

Mi dolgom itt? És árnyam, az éji útra kentet

Elnézem majd merőn, míg fáradtan pihen meg

Torz válla egy kövön, s nagy karja sárba fittyen...

Tünődtem, s fent az inga halkan suhant az árnyban,

Sebten felém osont, s tréfásan hőkölt hátra,

S a halálra gondoltam s áldott, szelíd anyámra,

S ki emlőit ölelve szunnyad a csendes ágyban:

Szép kis öcsémre... s főm búsan hajolt előre,

S a vidám színeket a vén szőnyegen, lábtul,

Úgy néztem, mint aki nagy mélységekbe bámul,

S ő szürcsölte a teát, kecsesen, hátradőlve...

REGGEL

Hunyorgva néz felém mint szürke, ébredő szem,

A messze, nyirkos ablak; dereng a vállas ágyvég;

Ajkam álombeli, szelíd csókoktól lágy még,

S még szunnyad tarka ingem, petyhüdten és redősen.

Ó, van-e még dolog ily bús, mint fáradt törzsem,

Amint elferdült árnya a hűs padlatra dűl?...

Vén, robotos ruhám a széken feketül,

És várja alázattal s egykedvűn, hogy felöltsem...

Ágyam elébe ejtve setéten tárul széjjel

Egy ócska, furcsa térkép... s eszembe ötlik álmom:

Könnyű hajóval jártam nagycsendü óceánon,

S banános szigeteknél suhantam el az éjjel.

Úgy volt, hogy lábadoztam, s gyengén, párnákba gyúrtan,

Öblös karszékben ültem, szemközt a fénylő víznek,

S kedveskedőn kacagták szépmellű, gyenge misszek,

Hogy tétova kezemből az óbor félrecsurran...

Ó, drága, szőke misszek, vén borok, halk hajók!

Ó, csendes pihenés napos fedélzeten!...

Lassan felöltözöm, s míg fázva, félszegen,

A hűvös lépcsőházban lomhán leballagok,

Ti, vártok ócska ajtók, elsárgult névjegyek,

Sárral befent lábtörlők... s ha este visszatérek,

Megértőn nézitek, hogy bús vagyok s fehérebb,

S ha gyáván sírok én, szelíden tűritek...

TAVASZI ELÉGIA

Előttem nők siettek. Testét lomhán kinyújtva

Közénk terült a távol... és míg az esti csendben

Elhalt víg kacajuk, kezem szegény öt ujja

Didergőn összesimult nyűtt, lim-lomos zsebemben.

S reád gondoltam akkor, s szájon csókolt a halk szél,

Mely most testhez feszíti az asszonyok ruháját,

S mely olyan illatos, mint duzzadt dombu párnád,

S szelíd, mint női vállhoz simult bús férfi-arc-él.

Merengtem: most vetik fel fehérlő szűzi ágyad.

S irigyeltem cseléded, ki vár, míg vetkeződöl,

És aki elmenőben kecses melledre láthat,

Min kis kupolát formálsz imára tett kezedből.

S eszembe tűnt egy alkony, halkan súgtad nekem,

Hogy egy imába foglalsz fáradt, aggott apáddal...

Ó, látod-é még, édes, a múlt ködein által

Apád szelíd, holt arcát s alázatos fejem?...

Hazaindultam aztán, bús dolgokon tünődve:

E furcsa földi létre mi végre kelle lennem?

Vágynom melegre, fényre és karcsú testü nőkre

S bolyongni félszegen, magányos esti csendben?

S vén utcapadokon hosszan meg-megpihenve

Verseim mondogattam, melyekben csendesen

Zokognak bánatim, és egykedvűn figyelte

Fáradt, reszkető számat fáradt, szegény szivem...

TAVASZI HOLDTÖLTE

Táncolva suhannak a szőke sugárkák,

Hűs hold aranyával elöntve a lég,

Ott kinn, valamint csodaszép, szines árkád,

A méla nagy ablakok ív-sora ég.

Vén függönyömön kipirúl a virág-dísz,

Rég elfeledett kezek ósdi müve:

Foszló violák, halovány, puha nárcisz,

Mind, mintha virulna, oly édes, üde...

Ily este merül fel előmbe sok emlék,

Mint messze homálybul a tarka hajó,

Elébb remegő, pici fénye libeg még,

Majd kél a vitorla s piros lobogó.

S mint sík, ragyogó habu, méla vizekből

Felszökken a játszi ezüstszinü hal,

Hűs lelkem ölébül ily este remeg föl,

S fürgén ütemezve iramlik a dal.

Eltűnik előlem a mély, komor udvar

És benne a rőtrügyü, bússzavu fák,

Szállok haza, messze, a barna darúval,

Amerre ezüst utat ős Tisza vág,

Hol mén dobajátul a föld szive retten,

Hol hallgat a tölgyes a puszta ölén,

S hol mély remegésü, nagy ifju szerelmem,

Mint hársszirom illata, szállt le fölém...

Nem nyírt, buja lombu, öreg liget árnyán,

Hol ring ezer ág a sok orgonafán,

Szép, gyermeki álom igézete vár rám,

Mély, tiszta tekintetü, szőke leány.

Nagy tűzszemü gép robog át közelünkben,

Vad füttyire lomb remegése felel,

S rezdül szavam: „Engem is elragad innen

Majd búgva e szörny... maga nem feled el?...”

De íme a holdat a köd beborítja,

S álmom zivatar zaja kergeti szét,

Fáradt fejem ablakaimra szorítva

Már érzem a nyirkos üveg hidegét.

S míg éles eső sürü cseppjei mossák

A fákat, ahol ragyogott a sugár,

Úgy fáj, hogy az illatos, ifju bohóság

Nem fonja körül szivemet soha már...

HEJ, DEBRECEN...

Hej, Debrecen, Debrecen,

Virágtalan város,

Ködös képpel kérdezem:

Mit kezdjek itt már most?

Öreg pallóid porán

Csüggedezve járok,

Vén sikátorid során

Ásitozva nyitja rám

Torkát minden árok.

Vén kapunkban nem köszönt

Pipás régi gazda,

Agg ákác se, üdezöld,

Áldott ága aszva.

Vinkós Sesta ó borát

Sehol se találom,

Orros kancsót, csutorát,

Öreg kocsmák bútorát

Kótyavetyén látom.

Ama leányasszonyok

Asszonyfővel járnak,

Kik miatt még felzokog

Szívemben a bánat.

Új pár ül a kis padon,

Diák, bakfis, látom,

Ó, hiába tagadom,

Oda sok szép tegnapom,

Édes ifjuságom.

Akkor voltam fiatal,

Hogy elmentem innen,

Egy-két zsenge diadal

Űzött nagyra mennem,

Jártam büszke hegyeken,

Hazajöttem mármost,

S kijózanít hidegen

Most ez a nagy, idegen,

Virágtalan város.

SÉTA AZ ALKONYATBAN

A setét bolt nagy üvegablakán

Figyelt ki, s keskeny öklére könyöklött,

Néztem e teltszárú, lágyzáru öklöt,

S éreztem: messze-messze ül e lány,

S tudtam: nincsen számomra mosolya...

S a bánat halkan így szólt hozzám: Látod?

Ezt is lelked karjával átkaroltad,

S ez is, ha fáradt fővel ébredsz holnap,

Bús viziód lesz, s sírni fogsz, hogy áldott

Keze homlokod nem éri soha...

Ne nézd tovább, beteg vággyal ne nézd őt,

Aki másért olyan szép, nem teérted,

Hisz maholnap elfárad ifju térded,

S gyakran hajtod már kezedre nehéz főd:

Nem vár öröm, ha eddig elmulasztád...

Hiába már, ha olykor vad vágy ver föl,

Hinned: itat még borával az élet,

S hogy papjaként, ki nem tud bút, se kételyt,

Te is, dalodból, mint aranykehelyből

Osztod még áhitattal szent malasztját...

Hiába!... már a városvégi lankán

Bolyongtam, künn egy agg szántotta földjét,

A bölcsek szelíd nyugalma ömölt szét

Szépmívű arca évötvözte lapján,

Köszöntött, és én elmerengve néztem.

Ökrei a barázdát lomhán vonták,

Mint egykedvű évek az arcredőt...

S szívemben akkor halkan arcra dőlt

A méla bánat, s kék kösöntyűs kontyát

Megbontva, sírt a sűrüdő setétben...

ADY ENDRÉNEK

Mester, egy ifjú ember szól ím köszöntve hozzád.

Szeresd, mert sok setét sorod érte sziven,

S mert egykor, úgy beszélik, ült a térdeiden,

S látta fénylő szeme húszévesnek az orcád.

Most is úgy hódol lelke, oly szeliden s oly mélyen,

Mint amaz ifjak hajták szép térdöket a földig,

Kik ámulón figyelték az Úr komoly szemöldit

Ama bibliabéli, hegyibeszédes éjen...

Csodállak, aki jöttél e víg Kánába, s készítsz

Setét, erős bort nékünk könnyeid szent vizéből,

S áldlak, mert újra zengő s ámbrás csókod izétől

Ajka ama holt lyánynak, ki a magyar Poézis,

Áldlak, mert csodát mívelsz... bénák s vakok között,

Míg gőggel megtagad sok vénhedt írás-túdó,

S míg fitymál unt rimekkel sok ósdi sírás-túdó,

Áldlak, mert szent magyar vagy, nagy és megöklözött...

Áldlak, mivel szilaj vagy s szelíd, mint ama Másik,

Kinek kemény kezétől a templomi kufár-had

Üvölt vala... s ki szólt: Ha ki szivében fáradt,

Énhozzám jöjjön el, s lel megnyugasztalást itt...

Áldlak, mert engem is, ki halkan s meghatottan

Szólok hozzád, a lelked, ó, hányszor megvigasztalt,

Ha súlyos térdeim vonszoltam, és az aszfalt

Furcsán kongott... s az éjben verseid mondogattam...

Elébed szőke szűzet ma százat küldenék,

Kiknek fiatal ajka zengőbb szavakra nyíl fel,

S kiknek meghajló törzse szebb alázattal ível,

Mint szóm s e könyvrehajló, bús férfiú-derék.

Ma, ó, áldott költője a vérnek és aranynak,

Fáj, hogy csendes dalos vagyok, s hogy nemzetem

Kemény fiai közt hirdetlek félszegen,

Félénk apostola az én erős uramnak...

De lásd, ős Debrecenben él, s kora-ősz már s roskadt

Egy szobrász, kit szerettél, s ki nagyokat akart ott,

És akit meg se láttak, bár választott magyar volt,

S ki estve, szomorún most nagyokat borozgat:

Az ő fia vagyok, az ő vére és teste,

S tört lelke jut eszembe, míg könnyel hirdetem

Te tört lelked nagyságát s míg érzem: int nekem,

S vár rám is egy jövendő, szomorú, boros este...

VERGŐDÉS

Ó, éj... csuklóm lelankad, és bénult ujjaimhoz

Puffadt háttal feszülnek a csúf, setét erek.

Egykedvűn bámulom... egy perc... és nem merek

Tovább nézni e kézre, s a lámpa fénye kínoz.

Ó, hűsítsd, éji lágy lég, asztalra csüggedő főm!

Hadd higgyem: simogatva anyuska ül ma itten,

Kinek érintésétől halkan billent s szelíden

Fiatal térdei felé remegő bölcsőm...

Hiába. Kimegyek, s a párás parti kertet

Remegő térddel járom, s a nyúlt folyó-szalag

S minden, szegény szememben, a roppant hold alatt

Torz óriássá puffad, s bús szimbólummá dermed:

Istenem, kik ezek? e szörnyü gyermekek,

Kik fényes kocsik sínjét egykedvűn igazítják?

S ki tudja ama békés bárkák nyugalma nyitját,

Mik bizton elballagnak az örvények felett?...

S e rajban tóduló emlékek mit akarnak?

Mért jár eszemben egyre a kenetes, vén kántor:

„Fiaim, gyáva volt még ő is, a másként bátor

Deák Brutus, mikor beléje dőlt a kardnak...”

S gyermekvágyak búsítnak, sok régi, drága estém:

„Anyus, ha nagy leszek, mint a nagy pap-diákok,

Maga az első padban üljön, ha prédikálok...”

...S egyszerre eltünődöm: ha most holtan elesném?...

Egy asszony kellene... ne lenne más, csak asszony,

Kinek csak víg enyelgés, ha fáradt homlokom

Kecses mellére hajlik, s tréfa, ha átfogom

Kétségbeesett hévvel, mikor párás az alkony;

Ki tettetőn figyelné, ha szóba kezdene

Arról ajkam: mi az, mi olykor elsetétít,

S titkon tükörben nézné fénylő csecsebecséit,

Míg halkan felnevetnék... egy asszony kellene...

DÉLI DERŰ

Nyakam nyugtatja most puhácska pázsit,

S nézem a fénylő fákat fülledt árnyban

S a fűszált, mely rámdől s furcsán parázslik.

Ó, boldog bágyadás... egykedvün ásít

A fáradt száj, s izzadt izmokkal, lágyan

Hevernek karjaim s ernyedt kezem...

A tavon víg nők mennek csónak-útra,

Arcuk csiklándja szeleburdi szél,

A blúzokon kecses redőt nyom ujja,

S csipkéiket hevült nyakukra fújva

Hajló füvek közt halkan erre tér,

S nedves szájjal megcsókol csendesen...

Áldott derű! ó, hányszor hívtalak,

S lásd, izzadt fák közt, most suhansz le hozzám,

Mikor a holtralankadt gondolat

Aléltan alszik homlokom alatt,

S minden vágyam: hogy fáradt, forró orcám

Egy nyomorú tál vízben megmerítsem...

Ó, simogasson illatos kezed

S áltass, hogy a jövő csodákat hoz még,

S mely bánatok közé temetkezett,

Hordozd meg szép álmok közt lelkemet,

Mint béna aggot hord könnyü toló-szék

Napfényes fák alatt, csendben, szelíden...

Ó, most, míg minden búm ernyedten elhal,

Mutass, csendes derű! szép viziókat:

Kis házat, télizöldes, tiszta fallal,

A balkonra szép nő lépjen ki halkal,

S mondja: édes... s mondjon más drága szókat,

Mik lágyabbak, mint pongyolája fodra...

Hisz az örök törvény a szörnyü alkonyt

Ma is elhozza, s nézem majd leverten

A csendes házakon a puszta balkont,

S míg elhagyott utcákon halkan elkong

Léptem, a bú tükrére hajlik lelkem,

Mint csonka tönk ferdül az éji tóra...

ESTI SZONETT

Mint nyugvó úrnőt piperéz remegve

A néger rabnő lágy s illatos ujja,

Úgy szépíti a lankadt tájat újra

A setét ujjú, alázatos este.

Bús rableány! ki kékszínűre fested

A fák kontyát, s a holdnak hervadt arcát

Ezüstösre kendőzöd, csúnya hajszák

Miatt gyűrött orcám úgy simogasd meg,

Mint régen egy lány, ki mióta elment,

Oly fáradt illatú nekem az élet,

Mint most a mély és elsötétült kertek,

S kiért, míg csüggedt fővel várlak téged,

Oly forró s oly könnyes a szívem vágya,

Mint jöttödkor, est, az özvegyek ágya.

EGY LEÁNY SZOBÁJÁBAN

Az ágya szélén ültem, s mint e sötét, kopott ágy,

Oly gyűrött volt szivem, amelyen forró testét

Lustán és finoman vetette el az esték

Mezítlen s bánatos úrasszonya: a csókvágy.

Néma volt s elhagyott volt a kis szobában minden,

S a fakó aranyszínü alkonyatban,

Mint beteg princ a díszes, halk fogatban,