John Preston

Zuhanás

Robert Maxwell, a sajtómágnás
rejtélyes élete és különös halála

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:
John Preston: Fall: The Mistery of Robert Maxwell
First published by Viking, 2021
Published in Penguin Books, 2021

Copyright © John Preston, 2021

Hungarian translation © Sziklai István, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 289 9

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Solymosi Éva
Borítóterv: Földi Andrea
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Cat Ledgernek
1958–2020

– Az ilyen ember felülemelkedik a becsületességen – mondta Hurtle asszony.

Anthony Trollope: The Way We Live Now

Messziről érkezett erre a kék párákba burkolt pázsitra, és olyan közel jutott álmának megvalósulásához, hogy szinte elérte a kezével. Nem tudta, hogy ez az ábránd már réges-régen a múlté, eltűnt a közeli nagyváros dübörgő és nyüzsgő zsivaja mögötti, hatalmas ország végtelen tájain, a messzi éjszakában.1

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Előszó New York királya

Ahogy a tulajdonosa előre eltervezte, nagy feltűnést keltett az a jacht, amely lassan haladt a manhattani East Riveren, hogy 1991 márciusának elején a Harmincadik utcánál, a Water Clubnál kikössön. Először is sokkal nagyobb volt, mint bármelyik szomszédja – olyannyira, hogy a hajó nyolc kikötőhelyet foglalt el egy helyett. A négy emelet magas, műholdas berendezésekkel agyonaggatott, csillogó fehér árbócú jachtot többutcányiról is jól lehetett látni.

A férfi kiléte és látogatásának célja heves találgatások tárgyává vált. Több újságban még az első öbölháború végéről szóló tudósításokat is kiszorította a címlapokról. Ki lehet ez a „köpcös, bozontos szemöldökű, szögletes állú és ravasz mosolyú sajtómágnás”?, tűnődtek az emberek.

Az a kevés, amit tudtak róla, még inkább felkeltette a kíváncsiságukat. A férfi Csehszlovákiában született, parasztcsalád sarja, a brit hadseregben harcolt a háború alatt, és megkapta az ország egyik legrangosabb, bátorságért adható kitüntetését. Úgy tudták, hogy egy hatalmas udvarház és egy „negyvengombos, hordozható telefon” tulajdonosa. Úgy is jellemezték, mint a „vakus korszak” szimbólumát. A nagy álmok és a nagy üzletek koráét.

Úgy tűnt, hogy magánéletére szörnyű tragédia vet árnyat, míg üzleti karrierjét különféle villongások feketítik be. A személyes vagyonát egy- és kétmilliárd dollár közé becsülték – ami a várakozások szerint több millióval fog nőni az év végéig. Sajtótermékei közé tartozott a Daily Mirror, a legnagyobb példányszámban eladott baloldali bulvárlap az Egyesült Királyságban. Ez önmagában is hatalmas politikai befolyást biztosított számára. Bob Bagdikian, a Berkeley újságírói doktori kollégiumának dékánja szerint „sem Caesar, sem Franklin Roosevelt, sem egyetlen pápa nem rendelkezett ekkora hatalommal annak a tájékoztatásnak az alakítása terén, amelytől oly sok ember függ”.

A New York-iaknak még néhány napot várniuk kellett, hogy megpillanthassák a jacht tulajdonosát, aki mindenkiben mély nyomokat hagyott. Március 13-án, reggel kilenckor egész limuzinkonvoj állt meg a Negyvenkettedik utca újságosstandjánál. Az első limóból egy nagydarab férfi szállt ki teveszőr kabátban, piros csokornyakkendőben, a fején zöld-fehér csíkos sapkával.

Termetéhez képest meglepően fürgén ugrott ki a limuzinból. Nagyjából háromszáz fős tömeg gyűlt össze, hogy szemtanúja legyen az érkezésének, és akadt köztük több tévéstáb is. „Szép volt!”, kiáltotta az egyik néző. Valaki hip-hip-hurrára biztatta a többieket. Ahogy felzendült az éljenzés, a férfi örömében elvigyorodott, és lekapta sapkáját, közszemlére téve sűrű, szénfekete haját. Megpörgette a fejfedőt a levegőben, majd a másik kezét felemelve csendet kért.

A tömeg elcsendesedett.

– Nagy nap ez a mai – jelentette be dörgő, de behízelgő hangon. – Fontos nap számomra, de mindenekelőtt New York számára. Ez az első jó dolog, ami a New York-ikkal hosszú ideje történik. A város elvesztette a hitét önmagában. Az emberek elmennek innen. És én azt mondom, elég ebből! New Yorknak még mindig van mondanivalója. Az a tény, hogy New Yorkot választottam, bizonyítja a városba vetett rendkívüli bizalmamat.

Majd mindkét karját a feje fölé emelve, kezét diadalmasan ökölbe szorítva így folytatta:

– Ez egy csoda! Csoda a Negyvenkettedik utcában!

Ekkor két rendőr lépett oda hozzá, akik megkérték, hogy haladjon tovább. Mint azt rájuk nem jellemző tisztelettel elmagyarázták, gondot okozott, hogy olyan sokan voltak kíváncsiak az úrra, hogy az emberek leszorultak a járdáról az úttestre, és emiatt mindkét irányban torlódás alakult ki. „Természetesen, már megyek is”, felelte a férfi, mert a legkevésbé sem akart kellemetlenséget okozni.

Ahelyett azonban, hogy visszaült volna a limuzinjába, inkább elindult a Negyvenkettedik utcán, teveszőr kabátja csak úgy lobogott utána. A tömeg viszont egyáltalán nem akart szétoszlani, és a tévéstábokkal együtt üldözőbe vette, nehogy szem elől tévesszék.

A férfit Robert Maxwellnek hívták, és ez volt az a nap, amikor végre minden álma valóra vált.

Ahogy Maxwell később előszeretettel emlegette, ő könyörgésnek engedelmeskedve érkezett New Yorkba. A városnak kellett egy megmentő a szükség óráján, és így Bob, a Max – ahogy szerényen önmagát becézte – nem bújhatott ki a kötelesség alól. Ez nem feltétlenül volt igaz – sőt egyáltalán nem volt az –, de az izgalmak közepette senki sem akart túlságosan elmerülni a részletekben.

Tizennyolc hónappal korábban, 1989 őszén az orlandói, a Rhode Island-i, a newporti és a Fort Lauderdale-i lapok újságírói meglepődve kaptak kézhez egy levelet, amelyben arról érdeklődtek tőlük, lenne-e kedvük New Yorkba menni és ott dolgozni egy ideig. Aki jelezte, hogy érdekli az ügy, szigorú titoktartás mellett kapott egy utasításlistát arról, hogy mit ne tegyen, ha úgy dönt, hogy elfogadja az ajánlatot.

- Ne álljon le beszélgetni senkivel, aki csak úgy megszólítja!

- Ne látogassa az irodához közeli éttermeket!

- Ne vegyen fel szemkontaktust a járókelőkkel!

Ezzel Jim Hoge, a New York Daily News kiadója leadta az első sortüzet, mivel alapos gyanúja volt arra, hogy itt hamarosan halálos harc veszi kezdetét. A New York Daily News volt a legrégebbi és a leghíresebb bulvárújság Amerikában. Fénykorában 2,4 millió példány fogyott belőle naponta, ami a város lakosságának több mint negyedét jelentette.

A pimasz, kékgalléros és kiterjedt előítéleteire roppant büszke lap szerette magát „New York őszinte hangja” néven fényezni, amit azzal gondoltak igazolni, hogy rendszeres „Bandák földje” rovatukban amolyan alvilági társadalmi naplóként bemutattak egy-egy bűnszervezeti tagot, amilyen például Vincent „Chin” Gigante vagy Anthony „Gaspipe” Casso volt.

Csakhogy a New York Daily News fénykora eddigre már rég leáldozott. A lapot évek óta bénította az elképesztő mértékű túlfoglalkoztatás, a mindenütt elharapózó csalás, megbéklyózták a csillagászati bérköltségek és a korszerűtlen nyomdagépek. A nyomdászok állítólag fekete tintát fújtak ki az orrukból még órákkal a műszak vége után is. 1989-re a lapkiadó vesztesége elérte a kétmillió dollárt.

A szakszervezetek hatalmának megtörése érdekében Hoge úgy döntött, harcba száll ellenük. Hadjáratát rendkívül precízen tervezte meg. Ha az újságírók sztrájkba lépnek – és meggyőződése volt, hogy így fognak tenni –, akkor a News a szakszervezeten kívüli munkaerővel működik majd tovább. Ezért felhívást intézett számos nagyvárosi lap munkatársának, hogy jöjjenek New Yorkba. Egy New Jersey-i, egykori Sears-raktárban még a lap szerkesztőségének életnagyságú másolatát is felépítette, hogy az embereket előzetesen be lehessen tanítani. A raktárt szögesdrót kerítéssel vették körül, amelyen belül éjjel-nappal biztonsági őrök járőröztek német juhászkutyákkal.

Mint ahogy Hoge a szakszervezetekkel ismertette, egyértelmű választás előtt álltak. Vagy elfogadják az új gépeket és azt, hogy drasztikusan csökkenteni kell a munkaerőt, vagy a lapnak befellegzett. Nem meglepő módon a tárgyalások hamar zátonyra futottak. 1990. október 20-án a News vezetősége elbocsátotta kétezer-négyszáz szakszervezeti dolgozójának nagy részét.

Ezzel gyakorlatilag hadat üzent.

Ami ezután következett, azt nem lehetett másképp jellemezni, csak úgy, mint a New York dobogó szívéért folytatott csatát. A nem szakszervezetis újságírók alkalmazása mellett Hoge szintén nem szakszervezetis kézbesítőket is felvett. Furgonjaikat a feldühödött sztrájkolók rendszeresen felgyújtották, a sofőröket pedig megverték. A sztrájktörő újságírókat leköpték, amikor áthaladtak az újság székhelye előtti sztrájkőrségen. A tiltakozók tömeggyűléseit rohamrendőrök oszlatták fel. David Dinkins polgármester és John O’Connor bíboros, New York érseke egyaránt nyugalomra szólított fel.

A kutya sem hallgatott rájuk.

Aztán következett Hoge legprovokatívabb lépése. A sztrájkolók által megfélemlített újságárusok közül sokan eltűntek az utcákról. A helyükre Hoge hajléktalanokat toborzott. Ahogy várható volt, ezzel olajat öntött a tűzre. „Hoge a város legkétségbeesettebb lakóit használja arra, hogy elvégezzék helyette a piszkos munkát – mondta George McDonald, a legnagyobb szakszervezet, a Szövetkezett Nyomdai Kereskedelmi Tanács vezetője. – Aztán a következő pillanatban majd azt látjuk, hogy szegény gyerekekkel fogja árusítani az ótvaros vackát.”

A hirdetők is elszivárogtak. 1990. november 11-ére a lap szokásos méretének harmadára zsugorodott, és már csak négy egész oldalas hirdetése maradt. December 12-én, kevesebb mint két hónappal a sztrájk megkezdése után már nyolcszáznyolcvannyolc „súlyos incidens” történt, száznegyvennégy embert letartóztattak, hatvanhatan megsérültek, tizenegyen kórházba kerültek, és összesen száznegyvenhét teherautó semmisült vagy rongálódott meg.

Hoge minden erőfeszítése ellenére gyanítani kezdte, hogy ezt a csatát senki sem nyerheti meg. A lap tulajdonosa, a Chicago Tribune jelezte, hogy nála betelt a pohár, és értékesíteni szeretné a Newst. Hoge-ban és McDonaldban egyvalami volt közös: mindketten reménykedtek, hogy egyszer csak megjelenik valaki a semmiből, aki dúskál a pénzben, és nagy kedvet érez a befolyásoláshoz és a véleményformáláshoz. Ahogy McDonald fogalmazott: „A News tulajdonosának lenni olyan, mintha sejkek, királyok és királynők névjegykártyáját kapná meg az ember. Minden ajtót megnyit.”

1991 februárjára a lap mindössze húszoldalasra zsugorodott, a példányszám pedig háromszázezer alá csökkent. Oly mértékben eluralkodott mindenkin a rosszkedv, hogy szinte senki sem figyelt oda, amikor Robert Maxwell bejelentette, szívesen megvásárolna egy olyan amerikai lapot, amelynek az értéke „több száz millió dollár”.

Aztán újabb csapás következett. A virágárusok tömegesen döntöttek úgy, hogy nem hirdetnek az újságban a Valentin-nap előtti héten – ami jellemzően a legjövedelmezőbb pár nap volt az évben. Március 4-én Hoge nyilatkozatot adott ki: „A New York Daily News 1991. március 15-én megszűnik, hacsak az újság eladásáról addig az időpontig nem születik kötelező érvényű megállapodás.”

Csak kevesen tudtak róla, hogy Maxwell addigra már elküldte a képviselőjét New Yorkba, hogy szaglásszon és diszkréten közeledjen mind Hoge-hoz, mind a szakszervezetekhez. Ian Watson, a szikár skót Maxwell egyik lapját, a The Europeant szerkesztette. Elsőként akkor kapott ízelítőt abból, hogy mi várhat rájuk, amikor elvitt két szakszervezeti képviselőt vacsorázni.

Arra senki sem gondolt, hogy előzetesen elárulja Watsonnak, hogy az újság terjesztését már régóta a maffia irányította. Az eladásokból származó sáp levétele mellett a furgonokkal drogot is szállítottak a külvárosokba. A Chivas Regalt iszogató három férfi a végsőkig barátságos beszélgetést folytatott a létszámleépítés szükségességéről – legalábbis Watson így hitte.

„Azt mondtam nekik:

– Nézzék, uraim, kifutunk az időből! Ez az újság tíz nap múlva lehúzhatja a rolót, hacsak nem kötünk egyezséget. Mi vagyunk az utolsó reményük.

Amikor elhallgattam, egy darabig senki sem szólalt meg, majd egyikük azt kérdezte:

– Járt már valaha New Yorkban, Mr. Watson?

Erre Watson azt felelte, hogy járt, de nem túl gyakran.

Mire a pasas így szólt:

– Maga rendkívül nagylelkű volt velünk ma este, Mr. Watson. Igazán nagylelkű. És én szeretném viszonozni ezt a szívességet. Ha továbbra is ilyen nyomást gyakorol ránk, maga és a dagadt főnöke egyhamar a Hudsonban fogja találni magát, kibaszottul elvágott torokkal.”

Ezzel a két képviselő felállt, és távozott.

Két nappal később Maxwell – akit Watson figyelmeztetése sem riasztott vissza – színpadias bevonulást rendezett magának New Yorkba. Másnap reggel Hoge először találkozott Maxwell-lel a Macmillan Kiadó Ötödik sugárúti központjában – Maxwell a céget még 1988 végén vásárolta meg 2,6 milliárd dollárért.

Hoge mindenre számított a találkozón, de egyvalamire nem. „Emlékszem, egy ponton bejött egy komornyik, kezében ezüsttálcával, rajta Maxwell ebédje. A komornyik letette elé a tálcát, és kiment. Még felocsúdni sem volt időm, amikor hangos csattanást hallottam. Felkaptam a fejem, és láttam, hogy Maxwell egyszerűen ledobta a tálcát a padlóra. A komornyik visszajött, és azt kérdezte:

– Igen, uram?

Mire Maxwell azt mondta:

– Ez kihűlt. Hozzon valami mást.

A komornyik nekilátott, hogy feltakarítson, Maxwell pedig folytatta a munkát. A legjobban az döbbentett meg, hogy egyikőjük sem viselkedett úgy, mintha bármi szokatlan történt volna.”

Maxwell sok embert hívott Londonból, hogy a tárgyalások alatt a segítségére legyenek. Köztük volt Richard Stott, a Daily Mirror szerkesztője. Amint leszállt a gépük, egyenesen Maxwell jachtjára, az üzletember legkisebb lányáról elnevezett Lady Ghislaine-re hajtottak. Ott Stott felfigyelt valamire, ami nagy hatással volt rá. Valamire, ami ugyan a másodperc törtrésze alatt zajlott le, de egyre többet és többet gondolt rá a következő hónapokban.

„Amikor megérkeztünk, Maxwell éppen egy csapat iskolást vezetett körbe. Ahogy meglátott minket, egy pillanatra kiült az arcára a megkönnyebbülés és valami, amit már-már örömnek lehetett nevezni, hogy aztán ismét felöltse a megszokott arckifejezését. Nem hiszem, hogy ez azért történt, mert különösebben örült volna nekünk, inkább az ismerős arcoknak szólt. Egy pillanatra előtűnt annak az embernek a magánya, aki szívesen találkozott mindenkivel, de aki senkit sem ismert. A kívülálló bizonytalansága és mélységes labilitása volt ez, azé az emberé, aki úgy érzi, hogy kizárták őt mások világából, ezért elhatározta, hogy felépíti a sajátját, amihez maga írja meg a játékszabályokat.”

Másnap délelőtt, amikor komolyan megkezdődtek a tárgyalások, Maxwell megszállta a Macmillan legfelső emeletét, és az összes szakszervezeti vezető saját irodát kapott. A következő négy napban alig aludt, egyfolytában egyik irodából a másikba szaladgált, és fenyegetések, ígéretek és hízelkedések össztüzével árasztotta el az ottaniakat. A The New York Times kissé feszülten jegyezte meg, hogy Maxwell „egy kiskanálnyi brit pompát, de még egy csipetnyi Broadway-előadást is” belecsempészett a tárgyalásokba. A szakszervezeti vezetők ugyanolyan tanácstalanul álltak e jelenség előtt, mint Hoge. „Annyi szent, hogy karizmatikus – mondta egyikük, amikor rövid szünetet tartottak. – Olyan, akár egy angol lord.”

Bár senki sem kételkedhetett abban, hogy Maxwell milyen magasra küzdötte fel magát, rejtély övezte, hogyan jutott el odáig. Miként volt képes az ő múltjával ilyen nagyúri modort és ilyen arisztokratikus hanghordozást felvenni? Nem minden jellemzés zengte a dicséretét. Egyesek azt mondták róla, hogy szörnyű zsarnok, akinek olyan vastag bőr van a képén, mint az orrszarvúnak. Még olyan pletykák is keringtek, hogy a birodalma talán nem is annyira virágzó, mint amilyennek szerette beállítani, de ezek a hangok belevesztek a morajba.

Március 14-én 16:22-kor, kevesebb mint huszonnégy órával Hoge határidejének lejárta előtt Maxwell ingujjban kilépett a Macmillan bejáratán.

– Megegyeztünk! – jelentette be.

A város felbolydult a hír hallatán. Az újság Negyvenkettedik utcai irodája előtt a sztrájkőrség spontán táncra perdült. O’Connor bíboros hálaimát mondott, míg a republikánus New York-i szenátor, Alfonse D’Amato bibliai hasonlattal állt elő. Mint mondta, Lázár óta nem láttak ehhez fogható feltámadást.

Maxwell látszólag elképesztően vakmerő tettet hajtott végre, de ezzel nem mindenki értett egyet. Charlie Wilson, a Mirror Group Newspapers vezérigazgatója, aki a tárgyalásokat vezette Maxwell oldalán, úgy vélte, túl sok engedményt tettek a szakszervezeteknek. „Minél közelebb kerültünk a határidőhöz, ő annál többet adott nekik. Ez megdöbbentett; mintha egy pillanatra elveszítette volna a józan ítélőképességét. Nem értettem, mi történik.”

Nem Wilson volt az egyetlen, akiben kétségek merültek fel. A nagy megkönnyebbülés közepette, hogy a százharminckilenc napos sztrájk végre befejeződött, Jim Hoge-on úrrá lett a szorongás, amely olyan erős volt, hogy már-már a katasztrófa előhírnökének tűnt. „Láttam, Maxwell kész bármire, hogy megszerezze [a lapot]. És a szakszervezetek is tisztában voltak ezzel, ezért aztán bolondot csináltak belőle. Hetet-havat összehordott, hogyan fogja a forgalmat alig egy év alatt egymillió fölé emelni, de egyértelmű volt: lehetetlen, hogy mindezt elérje. Gyakorlatilag a lélekharangját vette meg.”

Később kiderült, hogy a Chicago Tribune olyan kétségbeesetten akart megszabadulni a New York Daily Newstól, hogy hatvanmillió dollárt fizetett Maxwellnek, csak vegye meg tőle. Ám az örömét semmi sem ronthatta el. Ez volt az a pillanat, amelyre Maxwell mindig is vágyott. Az a pillanat, amikor igazi nemzetközi médiabáróvá vált – a „globális falu urává”.

Hogy megpecsételje a diadalát, még hátra volt valami, amit Hoge-tól várt el.

Amint a szerződésen megszáradt a tinta, azt mondta:

– Azt akarom, hogy hívja fel Rupert Murdochot, és mondja meg neki, hogy megvettem a New York Daily Newst.

Amikor megkérdeztem, miért, azt felelte:

– Csak tudni akarom, hogyan reagál rá.

– Bob, szerintem ez nem lenne túl ildomos. Különben is, miért én hívjam fel? Biztos, hogy nem magának kellene inkább? – kérdeztem.

Csakhogy Maxwell kötötte az ebet a karóhoz.

– Ó, nem – mondta. – Magának kell megtennie.

Történetesen Hoge tudta Murdoch számát, és sikerült is elérnie. „Azt hiszem, Ausztráliában tartózkodott, szóval, lehet, hogy ott akkor éppen éjszaka volt. Amikor felvette, elmagyaráztam neki, miért hívtam:

– Mr. Murdoch, Bob Maxwell azt szeretné, ha ön tudná, hogy épp most vette meg a New York Daily Newst.

Emlékszem, hosszú csend következett, majd Murdoch nevetni kezdett. Elég sokáig nevetett, majd amikor befejezte, így szólt:

– Ez nagyon udvarias Bobtól. Köszönje meg neki a nevemben.

Azzal letette.

Másnap reggel Maxwell első dolga volt, hogy bemenjen a Daily Newshoz. Hoge és az újság szerkesztője, Jim Willse odakint állt, hogy üdvözölje – egy hatalmas art deco falfestmény alatt várakoztak, amely New York lakóit ábrázolta a villámló égbolt alatt. Ezúttal még a korábbinál is nagyobb tömeg gyűlt össze.

– Szeretem New Yorkot – közölte velük Maxwell. – Én New York-i vagyok! Bob, a Max teljesíti a kötelességét!

Az alkalmazottak közül többen is megjelentek, és néhányan közülük sírva fakadtak, mert annyira megkönnyebbültek, hogy vége a sztrájknak. „Felépítjük ezt magának, Mr. Maxwell – kiáltotta egyikük. – Magára fogadunk.” Bár csípős volt a reggel, és a nap még nem emelkedett a felhőkarcolók fölé, Maxwell máris erősen izzadt. Újra levette a sapkáját, és ezúttal hosszabb ideig tartotta a magasban, mintha csak a szelepből engedné ki a gőzt.

A fotósok tolongtak, hogy lefényképezzék. A gépek kattogtak, Maxwell széles vigyora pedig egy pillanatra sem hervadt le. Ám minden látszólagos vidámsága ellenére akadt valami, ami miatt ez a jókedv nem volt teljesen meggyőző. „Dzsungellakó vagyok” – szerette gyakran mondogatni magáról, utalva arra, hogy mindig ólálkodik valami nagy vadállat a közelben, ami csak arra vár, hogy felbukkanhasson.

– Marad a régi szerkesztő? – kérdezte az egyik újságíró.

Maxwell átkarolta Willse vállát, és kijelentette:

– Ez az ember az én szerkesztőm! Örökre! – Aztán közelebb hajolt, hogy a mikrofonok ne rögzíthessék, amit mond, és azt suttogta: – Csak majd emlékeztessen, hogy hívják!

– Mi fog történni azokkal, akik megpróbálnak keresztbe tenni magának? – Ezt egy másik újságíró akarta tudni.

Maxwell résnyire összehúzta a szemét, amitől a szemöldöke, amely olyan fekete volt, mint a haja, összeugrott.

– Bob kapitánnyal harcolni nagyjából annyira örömteli, mint betonba harapni – felelte.

Egy nő a tömegből azt kiabálta, hogy elhozta a kisbabáját, csak hogy lássa őt, noha Crown Heightsban laknak, ami innen több mint egy óra metróval. Maxwell ezen annyira meghatódott, hogy előrehajolt, és homlokon csókolta a kicsit. Aztán még egyszer, utoljára lekapta a sapkáját, és eltűnt a forgóajtón át.

A New York Daily News előcsarnoka 1930-as átadásakor a tervezés egyik csodájának számított, és állítólag az eredeti Superman-képregényekben a Daily Planet irodájának ihletője volt. Az előcsarnok közepén a világ legnagyobb beltéri földgömbje áll. Felette a fekete üvegből készült, kupolás mennyezet a végtelen világűrt jelképezi. A szürke márványpadlóba maratott rézvonalak a világ legfontosabb fővárosainak távolságát jelölik: Jeruzsálem 9167 kilométer, Párizs 5848 kilométer, Mexikóváros 3396 kilométer.

A Szovjetunió egyetlen városának New Yorktól mért távolsága sincs itt feltüntetve, feltehetően azért, mert a harmincas években kevés amerikai álmodozott arról, hogy odautazik – már ha akadt egyáltalán ilyen. Az egésznek az a célja, hogy olyan benyomást keltsen, mintha a nyugati világ központjában állnánk; egyúttal hangsúlyozza, hogy a dolgok nagy rendszerében az ember mennyire jelentéktelen is. A földgömb mellett található felirat így szól: „Ha a Nap akkora lenne, mint ez a földgömb, és ide tennénk, akkor vele összevetve a Föld dióméretű lenne, és a Grand Central pályaudvar főbejáratánál helyezkedne el.”

A recepció előtt elsétálva Maxwell megkérdezte az egyik biztonsági őrt, Mackenzie kisasszonyt, hogy miért mosolyog.

– Egyszerűen csak boldog vagyok, uram – felelte. – Ez egy boldog nap.

Mackenzie kisasszony boldogsága azonban nem tartott sokáig. Mielőtt belépett volna a liftbe, Maxwell feltartotta a New York Daily News címlapját a fotósoknak. Amint befejezték a fotózást, ledobta az újságot a padlóra.

Az emeleten Maxwellt bevezették új irodájába. Érkezésére készülve a könyvespolcokat hivatalos életrajzának példányaival pakolták tele: a Maxwell életét bemutató, cukormázzal gazdagon bevont beszámolót hűséges titkára, Joe Haines írta.

Első dolga volt hívatni az újság biztonsági főnökét, Grover Howellt.

– Maga a biztonsági szolgálat feje? – kérdezte.

– Igen, uram – igazolta vissza Howell.

– Rendben – mondta erre Maxwell. – Kirúgom az újság teljes biztonsági személyzetét.

Howell nyelt egyet.

– Engem is beleértve?

– Ó, igen, magát is beleértve – közölte Maxwell.

Arra az esetre, ha még nem esett volna le a tantusz, hozzátette:

– Valójában maga az első ember, akit elbocsátok.

Miután a döbbent Howellt kikísérték, Maxwell átment a lap hirdetési osztályára. Mielőtt megszólalt volna, körülnézett a helyiségben.

– Miért csak egy színes bőrű dolgozik ebben a részlegben? – tudakolta.

Erre többen felálltak.

– Á, úgy tűnik, színvak vagyok – korrigált Maxwell. – A kisebbségek megfelelően vannak itt képviselve? Ennek mindenképpen utána fogok járni.

Mielőtt visszatért volna az irodájába, a News egyik igazgatója halkan azt mondta neki:

– Ez nagyszerű volt, Mr. Maxwell. Káprázatos. De gondoltam, jobb, ha tudja, hogy mi itt feketének hívjuk őket. Nem igazán nevezzük őket színes bőrűnek.

Maxwell erre biccentett egyet.

– Köszönöm a kiigazítást.

Hogy a New York Daily News megvásárlását Maxwell bejelentse a szélesebb közönségnek is, úgy döntött, hogy tévéreklámot forgat – amely még másnap este adásba kerül. Különösen fontosnak tartotta, hogy ezt kellően lelkesítő zene kísérje. Ami Maxwellt illeti, számára csak egyetlen igazi jelölt volt, a város nem hivatalos főcímdala: Kander és Ebb New York, New Yorkja.

Az egyik reklámszakember azonban arról tájékoztatta, hogy sajnos a jogokat nem lehetett megszerezni. Mit szólna, ha valami mást használna, esetleg Billy Joeltől a New York State of Mindot?

Maxwell úgy nézett a férfira, mint aki megőrült.

– A „nem” olyan szó, amit nem fogadok el – közölte vele.

Megragadta a telefonkagylót, és kérte, hogy kapcsolják a Time Warner főnökét. „Maga most Robert Maxwell-lel beszél. Hallott már rólam? Nem? Nos, a New York Daily News neve sem ismerős? Én vagyok az új tulajdonos, és a New York, New Yorkot kell használnom a tévéreklámomban. Melyek az engedélyezési szabályok vészhelyzet esetén? Nincs időm arra, hogy egyik helyről a másikra küldözgessenek. Hajlandó vagyok tisztességes árat fizetni érte; nem vagyok koldus, de azt sem hagyom, hogy megkopasszanak… El tudja intézni? Remek, köszönöm. Máris jó napom van.”

Miután Maxwell lecsapta a telefont, olyasmit tett, amivel még nagyobb zavart okozott. Minden előzmény nélkül egyszerűen elszundikált. Hosszas, suttogva lefolytatott vita következett arról, hogy vajon felébresszék-e vagy se. Mielőtt döntésre juthattak volna, Maxwell kinyitotta a szemét.

– A miniszterelnök úr beszélni óhajt önnel – közölte vele ekkor az egyik munkatársa.

Maxwell körbepillantott.

– Melyik?

Aznap délután történt még valami, ami nagy hatást gyakorolt Jim Hoge-ra – és amin a későbbi események fényében ő maga is sokat rágódott. „Egyszer csak berohant az irodámba a titkárnőm. Falfehér volt az arca. Úgy tűnt, Mr. Maxwellt nagyon felzaklatta valami, és azonnal látni akart. Amikor Maxwell bejött, így szólt:

– Nézze, segítenie kell nekem! – Fel-alá járkált, és láttam rajta, hogy valami miatt feszeng. Végül kinyögte: – Nem bánná, ha ideállnék a nyitott ajtóba, és egy darabig kiabálnék magával?

Mondtam neki, hogy csak rajta. Maxwell erre azonnal nekem esett, az öklével verte az íróasztalomat, és azt kiabálta, hogy felháborító, amiért az én irodám nagyobb, mint az övé. Majd nagyjából negyven másodperc múlva sokkal halkabban elrebegett egy köszönömöt, és kiment.”

Később Hoge megtudta, hogy az egész jelenetet csak Maxwell legkisebb gyermekének, a huszonkilenc éves lányának, Ghislaine-nek a kedvéért rendezték, aki elkísérte az apját New Yorkba, és akit hamarosan kineveznek a képviselőjévé. Amikor Ghislaine meglátta az apja irodáját, panaszkodni kezdett, hogy nem elég nagy.

Bármilyen abszurd is volt ez az eset, Hoge fejébe mégis szöget ütött a kérdés: vajon mennyiben volt Maxwell viselkedése csak látszat, és mennyiben valódi? És vajon Maxwell különbséget tudott-e tenni a kettő között?

Mielőtt Maxwell aznap távozott volna az újságtól, lediktált egy vezércikket, amelyet a másnap reggeli újságban szeretett volna megjelentetni. „Ma este a drámaian fénylő dicsőség…” – kezdte.

Aztán elhallgatott, mondván, hogy nem találta a megfelelő hangot, és a végén még túlzottan öntömjénezőnek fogják tartani. De ha netán valaki attól tartott volna, hogy Maxwell adottsága, miszerint hajlamos túlzásokba esni, netán cserben hagyta ezen a kritikus ponton, az megnyugodhatott, mert kisvártatva újra belekezdett:

„Mától kezdve a Daily News újra kapható. Ugyanolyan jó, mint korábban, és ígérem, hogy még jobb lesz. Joggal tehetik fel a kérdést, hogy miért akarja ez a brit férfi megmenteni New York saját lapját. A válaszom igen egyszerű: a Daily News a világ legnagyszerűbb városának legnagyszerűbb lapja. És én vissza akarom tenni erre a polcra, és ott is akarom tartani.”

A vezércikk, amelyet egyszerűen Maxwellként írt alá, „Felvétel indul!” címmel jelent meg, akkora betűkkel nyomtatva, amekkorákkal csak a holdra szállásról vagy valamelyik elnök haláláról szoktak beszámolni. Ahogy Maxwell ismét átsétált az előcsarnokon, elhaladt Mackenzie kisasszony mellett – aki most sokkal rosszkedvűbbnek tűnt, mint korábban.

Aznap este Bob Pirie, Maxwell befektetési bankárja és a New York-i Rothschild Bank elnöke elvitte őt vacsorázni a Fu’s kínai étterembe a Harmadik sugárúton, amely állítólag a legjobb kínai étteremnek számított a városban. Ezt az estét Pirie soha nem felejtette el: „Ahogy mentünk az Első sugárúton, az emberek felismerték, kinyitották a kocsijuk ajtaját, kiszálltak, és kezet ráztak vele” – idézte fel később.

Amikor megérkeztek a Fu’s-hoz, valami egészen rendkívüli történt. Ahogy New York korábbi polgármestere, John Lindsay meglátta Maxwellt, felállt és tapsolni kezdett – mire az egész étterem követte a példáját; a vendégek is tapsoltak, miközben Pirie-éket az asztalukhoz vezették. „Maxwell teljesen el volt ragadtatva. Emlékszem, azt mondta: »Londonban soha senki nem viselkedett még így velem.«”

Ez a hízelkedés nyilvánvalóan növelte az étvágyát. A hozzá közel ülők izgatottan figyelték, ahogy egyik fogás a másik után kerül a tányérjára, és mindegyiket látható élvezettel fogyasztja el. Az étteremből távozó Maxwellt arról kérdezte az egyik, kint várakozó riporter, hogy tervez-e valamilyen ünneplést.

– Soha nem ünnepelek – válaszolta ridegen.

Két nappal később a Lady Ghislaine fedélzetén bulit tartottak annak tiszteletére, hogy Maxwell megvásárolta a Newst. Több rangos vendég is hivatalos volt a partira, köztük a polgármester, David Dinkins és a korábbi texasi szenátor, John Tower, aki pályázott az amerikai védelmi miniszteri posztra, de a reményei a közelmúltban szertefoszlottak, miután megvádolták, hogy nagy nőcsábász – az a hír járta róla, hogy kilencven év alatt egyetlen nő sincs biztonságban, ha egy liftben utazik vele.

Miután a vendégek megérkeztek, arra kérték őket, hogy vegyék le a cipőjüket, mielőtt belépnek a jacht szalonjába. Ott „hideg lazacot, marhasültet és Dom Pérignon pezsgőt fogyasztottak”. Ahogy a Daily News újságírója megjegyezte: „Igen különös látványt nyújtott, ahogy New York legelőkelőbb és leghatalmasabb emberei zokniban vagy a kifejezetten a krémszínű, vastag, bolyhos szőnyeg védelmét szolgáló lábzsákban ácsorogtak.”

A meghívottak között volt az a férfi is, akit Maxwell épp akkor taszított le a „New York legtöbbet emlegetett üzletembere” képzeletbeli trónjáról: Donald Trump. Maxwellhez hasonlóan Trump is megszállottan szerette volna megvásárolni a Daily Newst. Három évvel ezelőtt többször is felhívta Jim Hoge-ot, hogy megkérdezze, eladó-e a lap.

„Donald soha nem fogadott el nemleges választ. Soha nem kérdezte, hogy az újság termel-e pénzt, és semmi ilyesmit: egyszerűen csak meg akarta venni. Azt hiszem, úgy az ötödik alkalommal, amikor felhívott, azt mondtam neki: »Donald, hadd mondjam meg neked világosan, a lap nem eladó.« Akkoriban fogalmam sem volt róla, hogy mi a fenéért akarja megvenni ezt a [fennmaradásáért] küszködő bulvárlapot; csak később jöttem rá, hogy az alapot kereste, amellyel bejuthatott a politikai életbe.” De azután Trumptól elpártolt a szerencse, és már nem maradt elég pénze arra, hogy megvásároljon, nemhogy működtessen egy újságot.

Egy évvel korábban Trump egy másik bulira érkezett a Lady Ghislaine fedélzetére. Nyilvánvaló vonakodással vette le a cipőjét, majd adta át Maxwell inasának, Simon Griggnek, mielőtt belebújt volna a kék lábzsákba. Trump ezután megcsodálta a jacht dekorációját – amelyet az egyik látogató „a hetvenes évek Playboy-barokkjának” nevezett. Grigg felfigyelt rá, hogy eközben különös kifejezés jelent meg az arcán: „Mintha csodálattal töltötte volna el a látvány, de igyekezett nem kimutatni.”

Trump ezúttal úgy döntött, hogy nem osztozik Maxwell diadalában.

Jim Hoge az este nagy részét azzal töltötte, hogy Liz Smithszel, a New York-i pletykarovat doyenjével beszélgetett. A pletyka nagyasszonya néven ismert Smith, akiről az a hír járta, hogy a legjobban fizetett zsurnaliszta az amerikai nyomtatott sajtóban, a sztrájk kitörésekor felmondott a Daily Newsnál, és a Newsweek magazinnál helyezkedett el. Abban a pillanatban, amint Maxwell meglátta őket beszélgetni, odasietett monogramos papucsában, remélve, hogy rá tudja beszélni Smitht, térjen vissza a laphoz. Valamilyen okból kifolyólag úgy döntött, hogy az lesz a legjobb, ha úgy udvarol valakinek, aki karrierjét a gazdagok és hírességek házassági perlekedései bemutatásának köszönhette, hogy odaadó családapának mutatja magát.

„Folyton a gyerekei fényképeit mutogatta, és arról beszélt, hogy negyvenhat éve él boldog házasságban, ugyanazzal a nővel” – emlékezett vissza Smith.

Hoge is részesült a családi élet örömeiről szóló szirupos prédikációból. „Maxwell mindig azt mondogatta nekünk, hogy milyen csodálatos a házassága, és ezzel az orrunk alá dörgölte, hogy a miénk milyen pocsék.”

Miközben Dom Pérignont kortyolgattak és szendvicset ettek, Hoge és Smith ugyanazt érezte: hogy mindketten egy korszak végének tanúi, a fellendülés a befejezéséhez közelít, és hogy az élet soha többé nem lesz ugyanolyan.

„Emlékszem, Liz körbenézett, és keserűen kijelentette: Hát, lehet, hogy ez az utolsó nagy buli, de annyi szent, hogy nagyszerű.”

A parti végén, miután a vendégek visszakapták a cipőjüket, mindegyiküknek átadtak egy példányt Maxwell életrajzából. Az első oldalon egy idézet szerepelt Shakespeare Julius Caesar című drámájából: „A nagyravágyás bűne meglakolt.”2 Ezt az idézetet általában úgy értelmezik, hogy a hatalom iránti olthatatlan vágynak szörnyű ára van.

Alig nyolc hónappal később Maxwell üzleti birodalma összeomlik. A hírnevén örökre csorba esik, neve a korrupció és a csalás szinonimájává válik. Ami pedig magát Maxwellt illeti, ő még rejtélyesebb körülmények között hal meg, mint ahogyan élt.

1 A sóbánya

A húszas évek elején a csehszlovák kormány, abban a reményben, hogy turistákat csalogathat az ország keleti részén található távoli tartományba, Ruténiába, kiadott egy vékony brosúrát, amely a terület nevezetességeit vette számba. Mint azt a kiadványban is elismerték, ezekből nem sok akadt: „A legjobb dolog itt a friss levegő.” Ha az ember nagyon szerencsés, az erdőben láthat farkast vagy vaddisznót.

Ami az itt élőket illeti, azok sem sok jóval kecsegtettek. A brosúra szerint nemcsak szokatlanul nehéz felfogásúak voltak, de olykor mogorvák is: „A módfelett bárgyú ruszinok szinte üres tekintettel ülnek a piactéren, egymás mellett, a távolba bámulva; ritkán szólnak egy szót vagy mozdítják meg tagjaikat.” Sokkal többre ment a látogató Ruténia nagyszámú zsidó lakosságával, akik általában szebbek, kifinomultabbak és kevésbé mogorvák voltak.

Később Robert Maxwell ritkán beszélt a gyermekkoráról, ha pedig mégis megtette, a közölt információfoszlányok homályosak voltak. Maxwell születési helye és ideje azon kevés dolog egyike, amelyhez nem fér kétség: 1923. június 10-én látta meg a napvilágot egy Szolotvino3 nevű rutén kisvárosban, egy zsidó házaspár, Mechel és Hanka Hoch gyermekeként. Szüleitől – Maxwell úgy hitte – a Jan nevet kapta.

Ahogy Maxwell is négyszer változtatja meg a nevét huszonhárom éves korára, úgy Szolotvino is bizonytalannak tűnt saját identitását illetően. Eredetileg az Osztrák–Magyar Monarchia határvidékén fekvő város az első világháborút követően Csehszlovákia része lett. A harmincas években Magyarország visszakövetelte, majd a visszacsatolást követően, a második világháború végén beolvasztották a Szovjetunióba.

Nem mintha különösebben bárki is áhítozott volna Szolotvinóra, csak éppen két, háborúzó szuperhatalom között helyezkedett el, Európa földrajzi középpontjában. Akkor is, mint ahogyan manapság, sivár, elszigetelt hely volt, amelyet sűrű fenyőerdők, mocsarak és cukorrépaföldek öveztek. Télen csípős hideg uralkodott, a nyár pedig tikkasztóan forró volt. Az egyetlen jelentős dolog, amellyel Szolotvino büszkélkedhetett, a sóbányája volt.

A város többi részével ellentétben ez igazán figyelemre méltó látványosság volt. Egy amerikai látogató 1938-ban leírta élményeit, ahogy a keskeny, fából épült futóhídon állva nézte a dolgozó bányászokat: „Alattunk olyan mély szakadék tátongott, hogy a sótömböket rakodó munkások olyan aprónak tűntek, akár az egerek […] A kristályos falak visszatükrözték a csillogó fényeket. Körülöttünk, mintha csak egy távoli vízesés morajlása lenne, a préslevegős vésők visszhangja dübörgött, ahogy tovább bővítették ezt a titáni templomot.”

A sóbánya volt messze a legnagyobb munkaadó a környéken. De amíg Szolotvino az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozott, zsidók nem dolgozhattak ott. Noha ezt a szabályt később enyhítették, mindössze hat zsidó kapott munkát a bányában. A Hochok még szolotvinói mércével mérve is nagyon szegények voltak. Maxwell apja úgy próbált megélni, hogy a helyi hentesektől állatbőrt vásárolt fel, és eladta a kereskedőknek: irhával megrakott öszvérével városról városra járt.

Mivel százkilencven centiméter magas volt, csak Magas Mechelként emlegették. Ellentétben Szolotvino legtöbb lakosával, akik a jelek szerint ilyen-olyan csempészettel foglalkoztak, Mechel igazán törvénytisztelő ember hírében állt. A családja döngölt agyagpadlójú, kétszobás faviskóban lakott. Az egyik szobában néhány ágy állt, ahol a család aludt. Évente egyszer, amikor a termést begyűjtötték, az összes derékaljból kiszedték a tömést, és elégették. Aztán a derékaljakba friss szalma került.

Hochéknak összesen kilenc gyermeke született, és ahogy gyarapodott a család, az újszülöttek és a kicsik a mennyezetről lelógó, kötelekre függesztett bölcsőkben aludtak. Éjszaka úgy festhetett a háló, mintha kis csónakok haladnának a sötétben. A másik szobában főzött, evett és mosott a család – vizet az utcán lévő kútról kellett húzni. A viskó mögött állt az árnyékszék, amelyet néhány havonta ürítettek az arra járó cigányok, a tartalmát pedig a városi virágágyásokban szórták szét.

Nyolcnapos korában Maxwellt körülmetélték. Hogy megünnepeljék az eseményt, Maxwell apja úgy döntött, halvacsorát rendez a családnak. Horgászbot híján Mechel egy házi készítésű dinamitrudat dobott a folyóba. Valószínűleg túl sok robbanóanyagot használt, mivel az ezt követő robbanásban annyi hal pusztult el, hogy állítólag fél Szolotvino teleehette magát.

Maxwell volt Hochék harmadik gyermeke és a legidősebb élő fiuk. A legidősebb lányuk még csecsemőkorában meghalt, elsőszülött fiuk pedig kétévesen, diftériában hunyt el. Hanka, az anyja, Maxwell születése pillanatától kezdve imádta gyermekét. Étkezésekkor s saját tányérjából etetgette, és amikor a fia hatéves lett, és egy ló fejbe rúgta, eladta az egyetlen párnáját, hogy kifizethesse azt a szánt, amellyel a legközelebbi kórházba vitethette. Ahogy a fiú idősebb lett, elkezdett a politika iránt érdeklődni, akárcsak az anyja, aki a Csehszlovák Szociáldemokrata Párt lelkes tagja volt.

Maxwell olykor hangoztatta, hogy valójában sosem volt gyermekkora: „Soha nem voltam fiatal. Soha nem részesültem ebben a kiváltságban.” Viszont három dologra nagyon is emlékezett szolotvinói életéből: „Emlékszem, hogy mennyire fáztam, hogy milyen éhes voltam, és mennyire szerettem az anyámat.”

Hanka Hoch meggyőződéssel vallotta, hogy fiát rendkívüli adottságokkal áldotta meg a sors, és arra rendeltetett, hogy jelentős hatást gyakoroljon a világra. „A fiam egy nap híres lesz – mondogatta a szomszédaiknak. – Egyszerűen érzem és tudom.” Ez annyira nevetségesnek hangzott, hogy még az általában üres tekintetű ruszinok is majd meghaltak a nevetéstől.

Míg Maxwell imádta az anyját, addig az apjától rettegett. Mechel Hoch rendszeresen verte a fiát – gyakran olyan erővel ütlegelte, hogy felszakadt a bőre. Egy alkalommal a kis Maxwell elhányta magát az utcán. Ekkor az apja a hajánál fogva megragadta, és a járókelők szeme láttára a hányásába nyomta az arcát. Az apja keltette félelem soha nem múlik majd el, ahogy a szégyen sem, amit a félelem okozott benne.

Nyáron a Hoch gyerekek mezítláb szaladgáltak. Télen két gyerek osztozott egy pár cipőn. Évente egyszer szertartásosan levágtak egy libát, de a család többnyire kukoricán, krumplin és vizezett tejen élt. Otthon Hochék jiddisül beszéltek, de mint a szolotvinói zsidók többsége, ők is értettek magyarul, csehül és románul is.

Maxwell később úgy emlékezett, hogy tizenévesen „képes volt vigyázni magára” – amellyel arra utalt, hogy el tudott bánni bárkivel, aki elég ostoba volt ahhoz, hogy keresztbe tegyen neki –, és „huncut” gyereknek számított. A futballpályán egyszerűen agresszívként jellemezték. Úgy tűnik, Maxwell már akkor megtanulta, hogyan használja ki a testsúlyát. Ahogy évekkel később a család egyik barátjának mondta: „Ha kétségeid vannak, légy olyan pimasz, mint én.”

Balkezesnek született, és kénytelen volt megtanulni jobb kézzel írni az iskolában, mivel a balkezességet az erkölcsi csökevényesség biztos jelének tartották. Noha Maxwell alig olvasható macskakaparással írt – és ez így is maradt –, szeretett olvasni, és kiváló memóriával bírt.

Tizenegy évesen az anyja elküldte a jesivába – az ingyenes zsidó ortodox iskolába –, ahol egy évig rabbinikus irodalmat tanult, mielőtt a nagyobb pozsonyi jesivában folytatta volna tanulmányait. Csakhogy a jelek szerint hamar elment a kedve a rabbinikus irodalomtól, ehelyett inkább csecsebecséket árult – főleg gyöngyből fűzött nyakláncot.

1939. március 15-én a nácik megszállták Csehszlovákiát, a magyar hadsereg pedig bevonult Kárpátaljára. Pozsonyban a tizenöt éves Maxwell levágta hosszú pajeszát, hogy kevésbé tűnjön zsidónak, majd felszállt a vonatra, amely visszavitte Szolotvinóba. Hat évvel fiatalabb húga, Sylvia így emlékezett vissza találkozásukra a vonatnál: „Alig ismertünk rád. A szégyenlős jesivabóher [a Talmud tanulmányozója] helyett, akit vártunk, egy puccos, fiatal fickó állt előttünk, a jampec háború előtti közép-európai megfelelője.”

Szolotvinóban az újjászületett, felvágós Maxwell fojtogatóan unalmasnak találta az életet. Rögtön a tizenhatodik születésnapja után, 1939 júniusában úgy döntött, hogy Budapestre utazik. Maxwell egyetlen alkalommal beszélt életének arról az időszakáról, amikor elhagyta a szülővárosát: abban az interjúban, amelyet a Playboy magazinnak adott, és amely egy hónappal a halála előtt jelent meg. „A magyarok megszállták Csehszlovákiának azt a részét, és én azt mondtam a szüleimnek: »Elmegyek, mert harcolni akarok.« Nem akarták, hogy menjek, de ez nem tartott vissza.”

Soha nem fogja viszontlátni az anyját, az apját, a nagyapját, a három öccsét és a húgát.

Maxwell elmondása szerint gyalog ment Budapestig, szénakazlakban aludt, és a bokrokon termő gyümölcsökből lakott jól. Ott csatlakozott a magyar földalatti mozgalomhoz, amely segített a cseh menekülteknek abban, hogy Nyugatra szökhessenek. Szeptemberben Hitler megtámadta Lengyelországot, és kitört a háború.

Három hónappal később Maxwellt letartóztatták a magyar határon, és kémkedéssel vádolták – az árulta el, akinek a csehek menekülését kellett volna segítenie. Visszavitték Budapestre, ahol a következő négy hónapot megkötözött kézzel-lábbal egy ablaktalan cellában töltötte. Az őrök időnként kihallgatták, és gumibottal meg biciklilánccal verték. Az egyik, arcára mért ütéstől eltört az orra.

Maxwell azonban továbbra sem volt hajlandó beszélni. Néhány nap múlva közölték vele, hogy halálra ítélték. Ekkor lépett közbe a francia nagykövetség – mivel a cseh nagykövetség megszűnt, a franciák vállaltak felelősséget a budapesti cseh állampolgárokért. Tiltakozást nyújtottak be: mivel Maxwell még nem töltötte be a tizennyolcadik életévét, nem lehetett bírósági tárgyalás nélkül kivégezni. A magyarok nem akartak diplomáciai incidenst, ezért sietve megszervezték a tárgyalást.

1940 januárjában Maxwellt betuszkolták egy furgonba, és elszállították a bíróságra. Közel ötven évvel később Maxwell a BBC hosszú ideje futó rádióműsorának, a Desert Island Discsnek a vendége volt. A műsorvezető, Michael Parkinson így konferálta fel: „Ha a hajótöröttünknek pénzre lenne szüksége – de persze nincs –, akkor nyugodtan eladhatná az élettörténetét Hollywoodnak […] Ez is azt az elméletet támasztja alá, hogy az igazság gyakran egzotikusabb a kitalált dolgoknál.”

Parkinson a továbbiakban arról kérdezte Maxwellt, miként vitték a tárgyalásra. „Mivel fiatalkorú voltam, ezért csak egy őrrel küldtek a bíróságra, nem pedig kettővel – mesélte a vendége. – Aki ráadásul félkarú volt: az egyik karját az első világháborúban vesztette el. Így viszonylag könnyen megszöktem, és Jugoszlávia felé vettem az irányt.”

Erről az esetről részletesebben is mesélt saját életrajzírójának, Joe Hainesnek. Ebben a változatban Maxwell a bilincsével sújtott le az őrre, amitől az elájult, de még az is lehet, hogy meghalt. Ezután kiugrott a mozgó furgonból, és elbújt egy híd alatt, ahol egy „cigány asszony” szabadította meg a bilincseitől.

Az immár szabad Maxwell vonattal Belgrádba utazott, ahol találkozott egy csapatnyi fiatal csehvel, akik részt akartak venni a háborúban. Belgrádból szárazföldön Bejrútba mentek, ahol az Idegenlégió táborában laktak, mielőtt felszálltak volna egy Marseille-be tartó hajóra.

Bármilyen érdekfeszítő is ez a történet, számos kérdést vet fel. Akármennyire is leterheltek lehettek akkoriban a magyar börtönőrök, furcsának tűnik, hogy nem tudtak összeszedni még egy őrt, aki Maxwellt a bíróságra kísérje. A korábbi verziókban Maxwell még nem említette, hogy a bilincsével ütötte le az őrt – akkor azt állította, botot használt.

Mint ahogy nem beszélt a titokzatos cigány asszonyról sem. Miért nem jutott eszébe korábban, hogy érdemes megemlítenie őt? Vagy egyszerűen csak kiment a fejéből? Aztán felmerül az a kérdés, hogy mit keresett a nő a híd alatt. Ott lakott, vagy történetesen épp arra járt, és véletlenül volt nála egy tolvajkulcs? Vagy lehet erre más magyarázat is? Mondjuk, hogy esetleg egy későbbi időpontban lépett színre, Maxwell színes fantáziavilágából?

Történetének más részleteivel kapcsolatban is felmerültek kételyek. Négyszázötven kilométer borzasztóan hosszú gyalogút még egy energikus kamasznak is. Az unokatestvére, Alex Pearl váltig állította, hogy ők ketten együtt mentek vonattal – a jegyeket pedig a szüleik vették nekik. Pearl emlékezett, milyen izgatottak voltak, amikor megérkeztek Budapestre.

„Soha nem láttunk még aszfaltozott utat, villamost, ilyen nagy házakat vagy bármi hasonlót.” Több napot töltöttek együtt, hogy aztán Maxwell se szó, se beszéd egyszerűen felszívódjon.

Mit bizonyít mindez? Csak azt, hogy Maxwell fiatalos hősiessége ellenére sem átallotta megszépíteni az igazságot, hogy minél jobb színben tüntesse fel önmagát. És van valami találó is abban, ahogy ez a lelkes mítoszteremtő eltűnik a háború ködében. Ahogy megragadja a megújulás lehetőségét. Amikor másfél évvel később felbukkan, addigra már vallást, életkort, nemzetiséget és nevet vált.

Jegyzetek

1 Máthé Elek fordítása.

2 Vörösmarty Mihály fordítása.

3 Magyarul: Aknaszlatina. (A ford.)

Tartalom

Előszó New – York királya

1. A sóbánya

2. A sötétség mélyéről

3. Egy stílusos kalandor

4. Sertéshúsgondok

5. Halandók vagyunk

6. Lent

7. Az ember, aki elintézi

8. Marhasült és Yorkshire puding

9. Robert Maxwell viselkedési kódexe

10. Kialszanak a fények

11. A szöcske visszatér

12. Viszály

13. Meg van írva a csillagokban

14. Őrület

15. A fekete medve barlangjában

16. Gigászi lakoma

17. A roppant boldog ember

18. Kiújult csaták

19. Hazatérések

20. Az évtized bulija

21. Lehallgatás

22. Ragyogó, új hajnal

23. Az átlépett vonal

24. A megszállott

25. Három távozás

26. Mit tettem, hogy ezt érdemlem?

27. Nem anyagi javak

28. Hüvelyesek Du Maurier-módra

29. A koronaékszerek eladása

30. Egyet se félj!

31. Bob hurrikán

32. Zuhanás

33. Elveszve

34. Meglelve

35. Az első boncolás

36. Korunk hőse

37. A második boncolás

38. A négy lovas

39. Mindennek mennie kell

40. A múló idő

41. A függöny legördül

42. Egy igazi skót

Megjegyzések a felhasznált irodalomhoz

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License