Dobray Sarolta

ÜVEGFAL

SCOLAR

© Dobray Sarolta, 2021

© Scolar Kiadó, 2021

Szerzőfotó © Bulla Bea, 2021

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2021

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: Bárány Gizella

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-509-481-3

Apunak

A szeretet türelmes, a szeretet jóságos,

a szeretet nem féltékeny,

nem kérkedik, nem gőgösködik,

nem tapintatlan, nem keresi a magáét,

haragra nem gerjed, a rosszat föl nem rója,

nem örül a gonoszságnak, de együtt örül az igazsággal,

mindent eltűr, mindent elhisz,

mindent remél, mindent elvisel.

1Korintus 13,4–7

1.
LÉNA

Léna a házasságuk kilencedik évében csalta meg először a férjét. De hogy meg fogja csalni, azt évekkel korábban eldöntötte már. Hogy pontosan mikor, arra Léna is csak homályosan emlékezett, ám az emlékek talaja igencsak ingoványos, egészen úgy, mint a józan észé. Léna sem tudta, ki és milyen mélyre fog elsüllyedni ebben a mocsárban, de az bizonyos volt, hogy valaki el fog, bizony le, a sötét fenékig.

Egymilliószor elképzelte az elmúlt évek alatt, mi lenne, ha a férje meglátná így. Megölné talán? Nem, azt mégsem. Vagy saját magát ölné meg? Nem, ha Léna attól tartott volna, hogy Péter valóban megöl bárkit, biztosan nem merészelte volna. Nem ment volna el idáig. Vagy mégis? Vagy mindegy volt már…?

■

Aznap délután lezuhanyozott, de a zuhanyfüggönyt nem húzta be, magát nézte a tükörben, ahogy a vízsugár átlátszó köpenyt húz a bőrére. Ez volt az egyetlen dolog, amivel kicsit elidőzött, amíg Péter be nem kiabált a fürdőszobába, hogy elég. Gyorsan végigdörzsölte a testét a frottírtörülközővel – soha nem volt türelme egészen szárazra törölni magát, vagy csak ideje nem volt rá sosem, már maga sem tudta –, és még úgy félig vizesen belebújt a bugyiba, ami a szárítón a keze ügyébe akadt.

Mivel csak a mosdó felett volt tükör, felállt a kád peremére, háttal a tükörnek, és a nyakát csavargatva megnézte benne a fenekét. Fintorgott. A fenekével nem volt baj, azaz nagy baj nem volt vele, bár azt a két kis horpadást ott, a csípőcsont és farpofa között nem tudta nem észrevenni. A horpadások viszonylag frissek voltak, talán tavaly jelenhettek meg, a negyvenedik születésnapja körül, azaz nagyjából akkor – erre jobban emlékezett –, amikor a gyereknek szalmonellája volt, amikor Bori telehányta még az ölét is, igen, a madaras hálóingét, és olyan csillapíthatatlanul forró volt a kis teste, mint a Nap, annyira, hogy Léna a vécébe bújva zokogott ijedtében, akár egy nyomorult hülye, de csak egy rövid percig, erre megesküszik, hogy nem tovább, csak addig, amíg Péter meg nem rázta, hogy végre szedje már össze magát. Péter mindig fegyelmezett volt és józan, ő pedig mindig összeszedte magát.

Alapozót, szempillaspirált tett fel. Egy randa, vörös foltot az álla jobb szélén sehogysem bírt eltüntetni a púderrel, amitől aztán elfogta a hirtelen rémület, hogy éppen az, az a randa vörös folt fog keresztülhúzni mindent, bármit is jelentsen ez. Hogy emiatt nem lesz elég. Gyorsan és türelmetlenül dolgozott, mint egy éhes festő, vagy csak úgy – prózaibban szólva –, mint egy nő, aki folyton át akarja ugrani a jelent, valami szebb, fényesebb jövő reményében. De a jelennek sosem lett vége.

Léna tökéleteset akart festeni magából. Talán egy másik arcot, talán egy másik nőt. Vagy azt a nőt, aki ő volt, tíz vagy mittudjamárő, hány évvel azelőtt, azt a délibábarcú nőt, aki megzabálja a világot reggelire, persze jó értelemben (ezt Péter mondta rá még Velencében, vagy valaki más, valahol máshol, Léna nem emlékezett pontosan). Ezt itt, ezt a ragyás állút meg itthon hagyná, a tévé előtt. Micsoda alibi volna! Milyen biztonságos és egyszerű. Megszokta már, hogy még ártatlanul is alibikre van szüksége, hogy folyton magyarázattal kell szolgálnia. Hát pláne most. Kitépett négy ősz hajszálat, kettőt a halántéka tájáról, kettőt a homloka fölül.

Még elég volt színezni a haját, de vészesen közeledett az idő, amikor nem lesz elég, amikor masszív festéket kell majd kenni rá ahhoz, hogy olyan gesztenyebarna maradjon, amire a férfiak mindig is eltátották a szájukat. Persze minek. Férfiak… De tudta, hogy valójában még semmi sincsen veszve, ami az időt illeti. Még éppenhogy nincs.

Egy ideig mozdulatlanul figyelte az arcát a tükörben. Arra gondolt, hogy pár órával azelőtt még tiszta volt. De hát honnantól koszolódik be az ember? Léna szerette visszafele elgondolni az élete bizonyos eseményeit, eltávolítani magától a dolgot, mint regényíró a hősét, aztán a szöveget, amolyan dramaturgiailag és ritmikailag megvizsgálni, ízlelgetni, hogyan hangzik. Hogyan hangozna, ha ez valóban „csak” egy regény volna. Jó vagy rossz szöveg lenne? Ócska vagy hiteles? A hiteltelen, rossz szövegeket gyűlölte. Félt tőlük.

Az évek viszont mentek, Léna meg ment velük, húzták a karjánál fogva, néha egész kényelmes tempóban haladtak, néha meg olyat rántottak rajta, hogy térdre esett, és a térdét húsig horzsolta a föld. Az a december tizenkettedike is ilyen volt. Bekoszolódott végleg, kívül és belül…, ilyesmik szóltak benne, sőt már mint egy kis dal, kacskaringózott az egész a fejében, míg félhangosan fel nem nevetett. Micsoda baromság. Rossz, rossz, hiteltelen szöveg. Nincs is idő ilyesmire.

Fésülködés közben leszedte a szárítót, kiteregette a második mosást, ledörzsölte a fogkrémpöttyöket a tükörről, újratöltötte a szappanos flakont, kibányászott egy legofigurát a lefolyóból, aztán egy marék Barbie-hajat is, de nem jött ki az egész, a lefolyóba szódabikarbónát szórt, meg ecetet öntött, aztán forró vizet, levette a tűzről a tésztát, odatette a gombát, neten megrendelte a menzát, bekapott négy gerezd mandarint, leszedte a lábáról a szőrt, hagyta, hogy Bori megverje malomban, és levágta Misi kezén a körmöt.

Misi keze olyan volt, mint az apjáé. Léna imádta Misi kezét, persze mindenét imádta, de a kézfejét különösen. Tulajdonképpen Péter keze volt kicsiben, csak a mindenféle sallangok nélkül. Léna a mindenféle sallangoktól eltekintve Péter kezét is szerette, mindig is, azt a nagy, húsos kezet, azokkal a kis oldalszőrökkel, de pláne a jegygyűrűvel az ujján. Az valahogy mindig megnyugtatta, a legrosszabb időkben is, az jutott néha eszébe, hogy olyan neki Péter jegygyűrűje, mint egy derekát izmosan körbefogó kar. Ha levette, megszédült. Most is megszédült, ahogy erre gondolt.

Kinyitotta az ablakot.

Akkor már hónapok óta nem kapott levegőt. Vagy talán évek voltak? Mintha meg akarna fulladni, de nem csak képletesen értve, valóban zihált, mint egy beteg macska. Reggelente ordított. Persze nem úgy, hiszen a gyerekek ott aludtak a másik szobában, meg különben is, mit gondolnának róla. Halkan ordított. Némán. Azaz csak elképzelte, hogy ordít, éppen úgy, ahogy Liza Minelli ordított bele a vonat robogásába a Kabaréban. Azt akarta, történjen már valami, szinte mindegy is, mi, de vagy fojtsák meg egészen, vagy eresszék el a torkát. Könyörögni is hajlandó lett volna, ha lett volna mersze. Ha nem szégyellte volna magát.

Kinn hideg volt. Az utcáról ferde szelek tolakodtak be a fürdőszobába, meg autók és emberek zajai, de az autókban is csak emberek ültek, mentek valahonnan valahová, venni és eladni, szemölcsöt levetetni, és melleket feltetetni, teniszezni és halálos diagnózisokat megtudni, esküdni és válni, szülni és temetni… De egy biztos, igen, Léna ezt gondolta, hogy az ablak alatt nyüzsgő egész, rohanó sereglet nyilván jóval súlyosabb terheket hord a vállán, mint ő. Ő itthon volt, ebben a szép és meleg és bézs fürdőszobában. Mit akarhatott még?

– Szóval megint elmész? – kérdezte Péter, amikor Léna kilépett a fürdőből. Alig nézett fel a videójátékból, amit a szobában nyomogatott.

Ó, hát megint, gondolta Léna, és eszébe jutott, hogy legutóbb, amikor elment pár órára a barátnőjével, Elzával, még a piros vászonruhája volt rajta, az, amelyik kidörzsöli a vállát, szóval akkor harmincfokos estében törölgették a homlokukat valami romteraszon, most meg? Most vastag jegek vannak a kocsi szélvédőjére nőve. Fél év különbség. De akkor is megvolt a dolog otthoni „következménye”, pedig még le is fényképezte magát Péternek, összehajoltak a barátnőjével egy kedves szelfire, hogy tessék, valóban csak a jó öreg Elza az ott az oldalán, nem valami felajzott brit legénybúcsús horda. (Persze az is volt ott, éppen a szomszéd asztalnál búcsúztatták a legényt, finoman szólva, de rajta pont egészen átnéztek, Elzával együtt. Ha őszinte akart lenni magához, ettől kicsit meg is ijedt.) Lénának sokszor kellett lefotóznia így magát, ha akárhova elment otthonról. Jobbnak látta megmutatni Péternek, hogy ott van, és azzal, ahol és akivel mondta. Mindenesetre általában egyszerűbb volt nem menni sehova. Mégis, most csak annyit válaszolt, még mindig kezében szorongatva a fésűt:

– De hát szóltam már egy hete…

– Hát, nyilván szóltál valakinek. – Péter a valakit jelentőségteljesen megnyomta. – De az a valaki nem én voltam. – Továbbra sem nézett fel a laptop mögül, csak lőtt. Lőtt valami tankokat.

Léna még mindig azt hitte, ha egészen pontosan, leginkább tűpontosan felsorolja a tényeket, úgy, ahogy történtek, akkor a támadhatatlan igazság az oldalára áll, és akkor a tényeket Péter is tényeknek veszi majd. Ezt a hitét már kilencedik éve nem tudta feladni. De Péter nem hitt a tényekben, azaz nem azokban a tényekben hitt.

– De hiszen múlt pénteken kérdeztem, vacsora előtt, amikor kinn úgy zuhogott az eső, te ott álltál a komód jobb odalánál, én meg itt, a…

– Na látod – tárta szét Péter a karját, mint aki épp elnézést kér, hogy folyton nála marad az igazság. – Nem mondtad. Csak kérdezted. Persze téged egyáltalán nem érdekel, hogy mit válaszolok a kérdésre, hiszen úgyis eldöntötted, hogy elmész. Úgyis azt csinálsz mindig, amit te akarsz, de azért eljátszod velem ezt a hülye kis színjátékot, hogy közben azt higgyem…

Végig sem mondta, csak legyintett. Persze Péter nem mondott semmit, sem akkor, azon az esős pénteken a komód mellől, sem azóta, amikor Léna még vagy háromszor rákérdezett a dologra. Aztán még hozzátette: – De persze, érezd csak jól magad. Látom, már illatozol is, mint egy rózsaszál. Imádni fogják! És gondolom, akkor holnap megint nem kelsz fel délig.

Léna legutoljára talán egyetemista korában kelt fel délben, hogy is kelhetne fel akkor, mikor a gyerekek hétkor már böködik az oldalát, hogy csináljon kakaót meg reggelit, meg vesse már végre rájuk barna, anyai tekintetét. De erre már nem mondott semmit. Hosszú évekbe tellett megtanulnia semmit mondani, és erre éppen annyira volt büszke, mint amennyire megrémült tőle. A csönd – a sajátjáé, és Péteré is – mindig is mélyen a gyomrába állt. Amúgy meg valamiféle hálát is érzett, hogy csak ennyi. Hogy a férje nem ordít, végül is ordíthatna is, végül is a bejáratot is elállhatná előle. Akár meg is üthetné. Pláne, ha tudná… Másokkal előfordul. Ők jogosan panaszkodhatnának. De az ő férje ilyeneket sosem csinált. Szinte soha… Csak beszélt. De legfőképp hallgatott.

Léna azt mondta Péternek, hogy Elzával mennek. Ritkán hazudott. Sosem hazudott jól, maga sem tudta, miért, hogy mitől félt inkább, a lelkiismeretétől vagy a lebukástól, és az azt követő büntetéstől, vagy az úgynevezett egyéb következményektől. Gyakran arra jutott, attól fél, hogy ha ő hazudik, neki is hazudni fognak, mintha ez volna a világ kőbe ütött rendje. Adok, kapok. Hiába volt ez a rend a feje tetejére fordulva már réges-rég. Búcsúzáskor még gyorsan, éppenhogy Péter arcához érintette a sajátját. Az ölelésében hála, düh, félelem, bűntudat, szeretet és képmutatás keveredett. Ahogy elindult a Ketrec nevű szórakozóhely felé, ahol Balázs már várta, egy darabig még vitte magával Péter borostájának szúrását az arcán. Aztán elmúlt. Akkor jutott először eszébe, hogy most talán vége lesz egy világnak, annak a világnak, amibe ő úgy belenőtt tíz év alatt, mint valami bilincs a csukló húsába. Műtéttel lehetett csak bármit is kezdeni ezzel, és tessék, most műtét előtt állt, a szike az orvos kezében. Félt a szikétől.