Table of Contents

Címoldal

Fülszöveg

Mottó

ALÍZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

NINA

1.

2.

3.

4.

5.

7.

8.

JÁZMIN

1.

2.

3.

NINA

1.

2.

3.

4.

EPILÓGUS

A szerző utószava

Copyright

VIRÁG GÁBOR

ÁLDATLAN ÁLLAPOT

Könyv Guru

Budapest, 2025

ALÍZ hosszú évek óta él egy rossz házasság börtönében, de egy szörnyű titok miatt esélye sincs, hogy kilépjen belőle. Tisztában van vele, hogy a férje minden pénzét és hatalmát képes lenne bevetni ellene, ha okot adna rá. Úgy tűnik, már csak az anyaság maradt számára, ami jobbra fordíthatná az életét, de sajnos éveken át képtelen teherbe esni. Aztán egy nap, mikor már minden remény veszni látszik, a tesztje pozitív lesz. Ám amint elújságolja férjének a nagy hírt, a várt ünneplés helyett hirtelen elszabadul a pokol…

NINA sikeres, egyedülálló üzletasszony, aki semmiért sem adná fel a függetlenségét. Még a barátja szüntelen házassági ajánlatait is sorra visszautasítja, arról pedig végképp hallani sem akar, hogy gyereket szüljön. Míg egy nap megtörténik a lehetetlen, és az addigi nyugodt élete fenekestől felfordul. Ráadásul egyre biztosabb benne, hogy az új szomszéd, kinek jólelkűségből nemrég munkát is adott, nem egészen az, akinek mondja magát. Sőt, ha helyesek a megérzései, nagyobb veszélyben van, mint gondolná…

VIRÁG GÁBOR legújabb regénye több, mint egy hátborzongató thriller. Tűéles ecsetvonásokkal jelenik meg benne a nők ősidők óta fennálló kiszolgáltatottsága, valamint a gyermekvállalással kapcsolatos örök társadalmi kérdések.

Vajon az életünk tényleg a mi kezünkben van? Miért csak a szülés teszi nővé a nőt? És kinek áll jogában dönteni bárki életéről?

„Tudom, hogy a testi fájdalmat vállalod,

de most alighanem fájdalmas gondolatokra is szükség lesz.

Hajlandó vagy rá?”

Stephen King: Bilincsben

(Fordította: Szántó Judit)

ALÍZ

1.

A férjem hűvös tekintettel mered kifelé a szélvédőn, mintha itt sem lennék. Jobb hüvelykujját a kormányra akasztva tartja egyenesben a kocsit, míg baljával az ajtón könyökölve szüntelenül csipkedi az alsó ajkát. Mindig ezt csinálja, ha ingerült. Már a látványától is fázni kezdek.

Egy szót sem szólt hozzám azóta, hogy elhagytuk a színházat. Klaudia nem tartott velünk, mert a sógorom vállalta, hogy hazafuvarozza, mondván, hogy úgyis útba esik neki. Ez persze hazugság. Márk még csak nem is a budai oldalon lakik. Valójában Klaudiának esze ágában sem volt a kelleténél többet egy légtérben tartózkodni velem. Soha nem is titkolta előttem az ellenszenvét. Még egy pár órával ezelőtt is, a színház büféjében sem szégyellt kibeszélni a fia előtt.

– Botrány, ahogy a vacsoránál viselkedett – panaszkodott Márknak mit sem törődve azzal, hogy mögöttük állok. – Ráadásul képes volt pont a születésnapomon jelenetet csinálni. Látni sem bírom.

Én úgy tettem, mint aki meg sem hallja. Kicsit távolabb húzódtam egy oszlophoz, és bámultam a poharamban felszínre törő buborékokat. Azon töprengtem, hogy milyen jó lenne mindet meginni. Rohadtul kívántam, de inkább csak fel-le döntögettem a szám előtt, hogy legalább az ízét érezhessem egy kicsit. Közben fél szemmel az anyósomat lestem, aki velem ellentétben egy kortyot sem sajnált magától. De hát ki is merte volna szóvá tenni neki? Egyrészt a hatvanötödik születésnapja volt. Mától fogva jogosulttá vált az öregségi nyugdíjra, holott életében egy percet sem dolgozott. Másrészt neki már úgysem parancsolt senki. Tizenhárom éve özvegy, két felnőtt fiúval a háta mögött. Ő már megtette a kötelességét. Azt csinálhat, amit csak akar. Többek között szabadon csesztethet bármiért.

– Hogy akarsz így teherbe esni, ha ennyit iszol? – hallom most is a fejemben.

Persze ő könnyen beszél. Neki nincs már erre gondja. Pláne, hogy ennyi pohár után is olyan egyenesen állt előttem, mintha karóba húzták volna. Lábai meg sem inogtak a tízcentis magas sarkúban, hegyes álla pedig egy fokkal sem zárt merőlegesnél kisebb szöget a testével. Szeme zölden ragyogott, akár egy macskáé. Néha az az érzésem, hogy sötétben is lát vele. Testhez simuló vörös szaténruháján egy árnyalatnyi úszógumi sem látszott át, nem úgy, mint nekem, akinek az élete mással sem telik, mint a kalóriák számolgatásával.

– Nagyon kell vigyáznod, főleg, ha gyereket akarsz – közölte az előadás előtt az étteremben, miután rendeltem magamnak egy tripla csokis mousse-t. Épp indulás előtt dicsértem meg magam a tükör előtt, amiért újra belefértem a harmincnyolcas kék ruhámba, és úgy éreztem, ennyi jutalom kijár nekem érte. De természetesen Dia másképp gondolta.

– Egy sütemény nem fog megártani – magyarázkodtam.

– A kilók nagyon alattomosan kúsznak ám fel. A fiam pedig nem szereti a molett nőket. Igaz, Dominik?

Tőlem jobbra a férjem épp kortyolt egyet a borából, és a mozdulattal valahogy sikerült elrejtenie a diszkrét bólintást. Azt hitte, nem veszem észre.

– Nem kell aggódnod, anya – szólalt meg úgy téve, mintha engem védene. – Alíz kiváló formában van.

– Most még. Jut eszembe, hogy áll a babaprojekt? – váltott olyan bájos, cincogó hangnemre, amit csak a nagyobbik fiának tartogatott. Fel sem tűnt neki, hogy a mellette ülő Márk arca egy pillanat alatt megnyúlik és halottsápadtra vált. A gyerektéma mostanában nemcsak minket érintett érzékenyen. Márk ugyanis nemrég vesztette el a születendő kisbabáját, és vele együtt a menyasszonyát is. Szörnyű tragédia volt ez neki, és még nem volt ideje kiheverni. Persze az anyja a világért sem zavartatta magát emiatt. Azt a lányt sem utálta kevésbé, mint engem. Kész örömünnep volt számára, amikor végre kikerült a képből.

– Úgy néz ki, egyelőre még várat magára, de rajta vagyunk az ügyön – felelte helyettem Dominik gyengéden megpaskolva a kezemet az asztalon. Így jelezte, hogy jobb, ha most inkább csendben maradok.

– Hát, csak ne várjatok olyan sokáig! Jobb mielőbb túlesni rajta. Te sem maradsz örökké fiatal – trillázta Dia ismét nekem címezve. – Az évek még a kilóknál is alattomosabbak.

Nyilván arra célzott, hogy a magam harminchárom évével már jócskán benne vagyok a „most vagy soha” pillanatban, de a dolog egy ideje már nem igazán rajtam múlt. Régóta terveztünk már gyereket, és amikor úgy láttuk, hogy hiábavaló minden próbálkozás, Dominik a legjobb orvost szerezte meg nekem. Rendesen szedtem a terhesség előtti vitaminokat, és minden utasítást rendre betartottam.

– A doktor úr szerint semmi akadálya, hogy teherbe essek, és még tökéletesen időben vagyok. Nem mindenkinek jön olyan könnyen.

Dominik álla kissé mintha megfeszült volna, amiért megint leállok vitatkozni az anyjával.

– Hát, biztos, ami biztos, én a helyedben megvizsgáltatnám magam még egyszer. Nehogy kiderüljön, hogy a fiam olyan nőt vett el, aki még unokát sem képes adni nekem.

Még a villa is megállt a szám előtt a levegőben. Igaz, hogy Dia sosem hagyott ki egyetlen alkalmat sem, hogy beszóljon nekem, de ma este tényleg kezdett túllőni a célon. Óriási erőfeszítésembe telt, hogy ne veszítsem el a fejem, márpedig a legutóbbi ilyen esetnek még a gondolatára is nyilallt egyet a hátam.

Néma kínlódásomra Dia frissen feltöltött arcán elégedett mosoly villant. Úgy feszült rajta a bőr, hogy ha még szélesebbre húzza, úgy pukkan szét, mint egy túltöltött pulyka a sütőben.

Legnagyobb bánatomra ez nem történt meg, mégis olyan erősen koncentráltam rá, hogy az apró desszertvilla kis híján meghajlott az ujjaim közt. Neki fogalma sem volt róla, mi mindenen mentem át mostanáig. A kellemetlen vizsgálatok, a rendelők steril szaga, a hideg kengyel, a rengeteg tűszúrás és fájdalmas matatás, amikben részem volt. Nem is beszélve a várakozással teli órákról, napokról, amelyek jórészt vak találgatással és aggódással teltek, hogy legközelebb valami olyasmit közölnek, aminek nem fogok örülni. Ő és Dominik persze mindezt csak ölbe tett kézzel nézték, és akkor ott, az asztaluknál ülve eszembe jutott, hogy a férjem még csak a legalapvetőbb részét sem vette ki ebből az egészből. Milyen jogon feltételezi ez a nő, hogy mindig csak bennem lehet a hiba?

Egyszerűen kötelességemnek éreztem tudtára adni, hogy a drága fiacskája sem biztos, hogy mindenben olyan tökéletes.

– Nem tudom, miért gondolod, hogy kizárólag velem lehet valami baj. Elvégre Dominiket egyszer sem vizsgálták meg – a férjem felé fordultam. – Szerintem ideje lenne neked is időpontot kérned. Meg kellene tudnunk, hogy veled is minden rendben van‑e.

Dominik, aki Márkkal egyetemben eddig csendesen élvezte az anyja velem szembeni csipkelődéseit, hirtelen felkapta a fejét, és olyan szemeket villantott rám, amitől összerándult a gyomrom. Volt már elég alkalmam elmerülni ebben a nézésben. Testem számos pontja figyelmeztetően jajdult fel rá, és legszívesebben abban a pillanatban visszaszívtam volna minden szót, de már késő volt.

– El nem tudom képzelni, hogy Dominikkel bármi gond lehet – kelt a védelmére rögtön az anyja. – Nézz csak rá! Majd kicsattan az egészségtől. Az apja kiváló génjeit örökölte.

Dominik figyelmeztetően végigmért az anyjától örökölt zöld szemével, és én azt kívántam, bárcsak nyílna egy titkos átjáró alattam, amin kiszökhetek. A jóképű férjem, a hátrafésült hullámos, fekete haja és elegáns öltönye ellenére is olyannak hatott most, mint egy rémisztő vad, aki nem ismer kegyelmet.

– Szerintem jobb lesz, ha indulunk, anya. Lekéssük az előadást – zárta le a beszélgetést Márk, látva, hogy a testvérének mennyire nehezére esik uralkodni magán.

Dia győzedelmes mosolya a színházig kísért. Ma is nyugodtan hajthatja álomra fejét, amiért sikerült ismét éket vernie közénk. A tőlünk kapott többmilliós gyémántnyaklánc sem ért fel neki akkora ajándékkal, mint az, hogy a férfiúi büszkeségében sértett fiával kell végigülnöm a Csárdáskirálynőt. Aki rám sem néz azóta, hogy beszálltam mellé a kocsiba, így csak bámulok kifelé az ablakon, figyelve a Nagykörút elsuhanó téglaépületeit. Előrébb a hosszú, sárga villamosok oda-vissza zümmögnek el mellettünk a fényárban úszó Margit hídon. A Duna sötét víztükre oltalmazón öleli át a hatalmas szigetet, amely közel nyolcszáz éve őrzi névadójának szomorú emlékét.

A félig lehúzott ablakon friss tavaszi szellő áramlik be, de Dominik szobormerev profiljától jeges huzatnak érzem. Elfojtott dühének hullámai már a partjaimat csapdossák, és csak idő kérdése, hogy mikor ragadnak magukkal.

Más már régen azt mondta volna, hogy szálljak ki, lépjek le, amíg tehetem. Persze könnyen beszélnek azok, akik nem tudják, milyen, amikor senkid sincs magadon kívül. Ha olyan titkokat őrzöl, amelyek miatt sokkal rosszabb várhat rád, mint ami most van.

Mert mindig van rosszabb. Anyám gyerekkoromban elhagyott. Az apámról azt sem tudni, hogy kicsoda. Intézetben nevelkedtem, és amikor kikerültem onnan, nem volt hová mennem. Még kajára is alig volt pénzem, nemhogy lakást bérelni vagy továbbtanulni. A nevelőotthonban volt egy barátnőm, Petra, akinek a bátyja hajlandó volt elszállásolni magánál, amíg talpra nem állok. Gyakorlatilag ők ketten tanítottak meg rá, hogyan boldoguljak az életben, ha nincs más, akire számíthatok.

Aztán mint egy tündérmesében, jött Herczeg Dominik, az én „megmentőm”, minden nő álma. A jóképű, gazdag, befolyásos férfi felkarolt, csókokkal, virágokkal és gyönyörű holmikkal halmozott el. Na meg persze ígértekkel, hogy örökké szeretni fog, és gondoskodik rólam.

Ma már abban is kételkedem, hogy képes‑e egyáltalán szeretni bárkit önmagán kívül. Sokáig tartott, amíg rájöttem, hogy a neve ellenére ő nem a daliás herceg fehér lovon, akiről a magamfajta lányok álmodnak kiskorukban. A hercegek nem emlékeztetik folyton a hitvesüket, hogy honnan jöttek. Nem zárják napokra a szobájukba őket, mint valami foglyot. Kivéve az enyémet, aki olykor ennél durvább dolgokra is hajlandó.

Egyszer azzal büntetett, hogy mogyoróolajat tett a salátámra, pedig tudja jól, hogy allergiás vagyok rá. Feldagadva, fuldokolva rohant velem a sürgősségire, ahol aggódva mesélte az orvosoknak, hogy biztosan mellényúltam a szekrényben az üvegnek. Olyan meggyőzően adta elő, hogy a végén még én is elhittem magamról, hogy ilyen figyelmetlen vagyok.

– Néha olyan szétszórt vagy. Emlékszel, hogy a múltkor is bedugva hagytad a hajvasalót?

Már hogyne emlékeztem volna. Csak arra nem emlékeztem, hogy egyáltalán vasaltam‑e aznap reggel a hajam. De olyan magabiztosan állította, hogy látta, amikor bejött reggel a fürdőszobába, amitől gondolkodás nélkül hittem neki.

Mire hazaengedtek a kórházból, annyiszor ismételte el az olajjal kapcsolatos teóriáját, hogy szinte láttam magam az üveggel a kezemben, és hónapoknak, sőt éveknek kellett eltelniük ahhoz, hogy egyáltalán felmerüljön bennem, honnan is volt nekünk mogyoróolajunk. Hiszen még egy doboz zabpelyhet sem veszek anélkül, hogy meg ne nézzem a címkén az összetevőit.

Az első évfordulónk után nem sokkal a török Riviérán nyaraltunk, ahol elvesztettem az eljegyzési gyűrűm. Dominik eredetileg egy párizsi utat tervezett nekünk ötcsillagos szállodával, színházzal, Louvre‑ral és luxuséttermekkel. Világéletében utálta a homokot és a tengert, még a napra is alig merészkedett ki, mert villámgyorsan rákvörösre égett. De végül Márk közbenjárásával sikerült meggyőznöm, hogy ejtsük a városnézést. Utólag visszagondolva persze szívesebben másztam volna meg gyalog, tűsarkúban az Eiffel-tornyot ahelyett, hogy egy héten át naphosszat a zsörtölődéseit hallgassam. Ott tartózkodásunk alatt egy percig sem szűnt meg tudtomra adni, mennyire utálja az egészet. Hol az időjárásra panaszkodott, hol az ételeket kritizálta, és közben minden alkalmat megragadott arra, hogy belekössön a személyzet valamelyik tagjába.

– A legjobb szállodát foglaltam le, erre te pont ide akartál jönni.

Aznap, amikor végre rá tudtam venni, hogy legalább egyszer jöjjön le velem a partra, levettem a gyűrűm és a széfbe a raktam. Csakhogy mire visszaértünk a szobába, nem volt sehol, Dominik pedig határozottan állította, hogy látta rajtam, amikor bementem a vízbe. Az egész szobát felkutattuk, de ő szentül meg volt győződve róla, hogy a vízben hagytam el.

– Mi van, ha betörtek és ellopták? – találgattam.

– Akkor más is eltűnt volna – vágta rá. Nyilván, hiszen minden más érintetlenül hevert a széfben: az összes készpénz, az irataink és az apjától örökölt Cartier.

– Van róla fogalmad, mennyibe került? – őrjöngte, és én a párnámba zokogva hallgattam a kiselőadást arról, hogy milyen szétszórt és felelőtlen vagyok.

Másnap ugyanolyan némán tettük meg az utunkat hazafelé, mint ahogyan most is. A gyűrű persze sosem lett meg. Viszont pár hónapra rá egy reggel rám telefonált, hogy vigyek utána egy dossziét a dolgozószobájából. Normál esetben nem szívesen engedett be oda, de aznap vészhelyzet volt a szállodában, és nem volt már ideje visszafordulni. Így találtam rá a fiókban egy régi zálogcédulára, amit sosem váltottak ki.

Nem mertem szólni neki, de attól fogva minden lépését gyanakodva figyeltem.

Aztán, ahogy közeledett a negyvenhez, úgy vált egyre sürgetőbbé neki, hogy teherbe essek. Nem mintha minden vágya egy üvöltő csecsemő lett volna, inkább az anyja nyomására győzte meg magát, hogy ideje lenne utódot nemzenie. Vagyonokat költött nekem orvosi vizsgálatokra és étrend-kiegészítőkre. Olyan diétákra kényszerített, hogy inkább haltam volna éhen, mint hogy megegyem azokat az ételnek nevezett vackokat. Időre szeretkeztünk – már ha azt egyáltalán szeretkezésnek lehetett nevezni –, és szinte óramű pontossággal követte a naptárban a peteérésemet. Lassan kezdem úgy érezni magam, mint egy gazdatest. Egy méh, amelynek az a dolga, hogy beteljesítse a rá szabott kötelességét. Mintha egy nőnek pusztán két funkciója lehetne az életben: szép legyen és termékeny. Csakhogy nagyon úgy fest, hogy ezekből legfeljebb csak az egyiknek tudok neki megfelelni.

Őszintén szólva, már nem is vagyok annyira biztos benne, hogy akarok gyereket. Egykor akartam, mindennél jobban. Szerintem az összes kislány arról álmodik, hogy egyszer anya lesz. Ez valahogy belénk van kódolva genetikailag. Legalábbis a legtöbbünkbe. De én sosem gondoltam rá kötelességként, és amióta Dominik az anyjával karöltve kötelezően előírták nekem, hogy mielőbb reprodukáljam a férjem „kiváló génjeit”, nem tudok olyan jó szívvel gondolni az anyaságra, mint régen.

És a házasságomra sem, melyből számomra soha nem lehet kiút.

Dominik leparkol a hatalmas Range Rover mellé a kocsibeállón, majd tudomást sem véve rólam kiszáll. Nem szól, hogy menjek vele. Egyszerűen rám csapja az ajtót, és otthagy. A visszapillantóból látom, ahogy a kerten át sietve elindul a házunkba – ebbe a kétszintes, nyolc hálószobás palotába, amihez hátul még egy óriási medence is tartozik. Minden szobához külön fürdőszoba, lent hatalmas nappali, étkező és egy akkora konyha, mint a régi bérelt lakásom. Dominik apja vette és újította fel több mint húsz éve. A kilencvenes évek olajszőkítő bizniszei igen jól jövedelmeztek neki. Még egy saját szállodára is szert tett a belvárosban, amely a Millennium Hotel nevet kapta, és amely a halála után egyenest a fiaira szállt.

Várok egy kicsit, aztán lassan kinyitom a Lexus ajtaját, hogy kimásszak a finom bőrülésből. Rögtön megérzem, hogy a távollétünkben itt járt a kertész. Odakint frissen nyírt pázsit illata fogad, és az éjszaka mindent elnyomó, halott csendje. A hatalmas ház sápadt óriásként tornyosul fölém. A meredek felhajtón állva olyan érzésem van, mintha rám akarna zuhanni. Pompás kinézete ellenére egyáltalán nem úgy fest, mint egy otthon. Csak hideg kő és malter, valamint temérdek luxusholmi precízen megkomponált halmaza. Semmi nincs benne, ami otthonossá tenné. A két méter széles, drága szatén ágyneművel borított ágyunkon fekve néha visszasírom a kopott kihúzható kanapémat az albérletemből, ahol megannyi estét töltöttem el Milli cicámmal. A kis szürke szeretetgombóc minden este odakucorodott mellém, és piciny testével melegített, míg el nem aludtam. Sajnos őt nem hozhattam magammal. Pedig azt hiszem, az a csöppnyi állatka volt a valaha legőszintébb, legtisztább lény az életemben. Mert hát mi változott azóta, hogy egy gazdag, befolyásos ember felesége lettem? Dominik szépen felöltöztet, rendszeresen elhalmoz drága holmikkal, és úgy mutogat mindenkinek, mint valami trófeát. Aztán hazaérve a négy fal közt kénye-kedve szerint vesz birtokba, nekem meg mint kötelességtudó asszonynak hálásnak kell lennem azért, hogy ilyen jól gondoskodik rólam. Senki nem tudja, honnan jöttem, mit csináltam korábban – még az anyósom sem. Ahogyan azt sem, hogy miket követtem el, amiért soha nem hagyhatom el ezt a háznak nevezett börtönt.

Életem végéig az adósa leszek a férjemnek, és az a sorsom, hogy némán tűrjem, amit még a hátralevő részére tartogat nekem.

Már az előtérben megérzem a tömény whiskyszagot a nappali felől. Dominik nem vesztegette az idejét, máris üveget bontott, hogy még tovább korbácsolja a lelkében szunnyadó éhes szörnyet.

Amilyen halkan csak tudom, becsukom magam mögött az ajtót. Már odakint levettem a magas sarkúmat, hogy a kopogása ne áruljon el. Ettől még nem kerülhetem el a találkozást, de szeretném addig késleltetni, ameddig csak lehet. Ez nem olyan, mint egy sebtapasz, amelyet jobb minél gyorsabban letépni. Itt a felkészülésnek nagyobb jelentősége van, mint gondolnánk. Ha Dominik elegendő időt tölt magában, jó eséllyel álomba issza magát a kanapén. Vagy kellőképp eltompul ahhoz, hogy már semmi se érdekelje. Ha szerencsém van, reggelre megbékél, és elfelejti az egészet. A remény hal meg utoljára.

Elindulok a lépcső felé a hófehér márványlapokon. Most is olyan makulátlanul tiszta, hogy látom magamat a felületén. A bejárónő mindennap eljön, és tetőtől talpig kitakarít, elintézi a bevásárlólistát, amit a konyhában hagyok neki, hozza-viszi a ruháinkat a tisztítóból. Persze mindezért jól meg is van fizetve, mégis sokat panaszkodik nekem arról, hogy egymaga alig tud végezni mindennel.

Amikor összeházasodtunk Dominikkel, állandó bentlakó személyzetünk volt. Minden reggel friss kávé és reggeli várt minket az asztalon, és a kertész sem kéthetente jött, hanem kétnaponta. A szálloda sajnos már nem ment olyan jól, mint Simon idejében. Halála után idősebb fiúként a férjem lett a többségi tulajdonos, és ez nem vált előnyére. A kétezernyolcas válságból épp csak talpra állt szálloda még javában küzdött a fennmaradásért, és nem volt felkészülve egy ilyen hedonista élvhajhászra. Látva Dominik alkalmatlanságát az apja egykori befektetői szép lassan elszivárogtak, ami végül újabb adósságokhoz és megszorításokhoz vezetett. A személyzet közel felére csappant, a VIP-vendégek sorra elmaradoztak. Márk számtalanszor figyelmeztette a bátyját, hogy ne szórja úgy két kézzel a pénzt a saját kényelmére, de Dominik folyton lehurrogta, hogy mit sem ért ő az üzlethez. Mégis ő az, aki az összes hétvégéjét egy tetőtéri lakosztályban tölti nélkülem, a jó ég tudja, kiknek a társaságában. Azt sem vonom kétségbe, hogy mindenféle nőket hord fel oda, és tudomásom szerint a szerencsejátékot sem veti meg. Már meg sem próbálja titkolni, hogy előszeretettel látogatja a város különböző kaszinóit és sztriptízbárjait. Szemrebbenés nélkül állít be hozzám rúzsfoltos ingben, női parfüm- és whiskyszagúan. Csak abban reménykedek ilyenkor, hogy előbb nyomja el az álom, mint hogy észrevenné, hogy én is ott vagyok.

Egyesével szedem a fokokat felfelé, egyik kezemben a cipőmmel, másikkal a korlátot szorítva. Már majdnem fent vagyok, amikor hallom, hogy a nevem visszhangot ver a tágas előtérben.

– Alíz?

Már a forduló után járok, így nem láthat, mégis érzi a jelenlétemet. Úgy szagolja ki a prédát, mint egy ragadozó. Gyorsan a fal mellé lapulok, majd szobormereven várom, hogy mi lesz. Levegőt is alig veszek, nehogy megneszelje.

– Ne játssz velem, Alíz! Tudom, hogy itt vagy. Érzem a parfümödet. Gyere ide azonnal!

Eszemben sincs, ehelyett olyan gyorsan teszem meg az utolsó lépcsőfokokat, ahogy tudom. Már nem törődöm a lépteim zajával, egyedül az érdekel, hogy biztonságban magamra zárhassam az ajtót, mielőtt felér.

Már csak karnyújtásnyira vagyok a céltól, amikor a sarkamban hallom a cipője dübörgését a deszkákon. Még azelőtt elkap, hogy a kilincsért nyúlhatnék. A karomnál fogva megpördít és magához ránt.

– Csak nem bujkálsz előlem, kiscicám? – sziszegi egészen közelről. A friss whiskygőz forrón és nedvesen csapódik le az arcomon. Olyan győzedelmesen néz le rám, mint aki megnyert egy kincskereső játékot.

– Én… én csak le akarok feküdni – motyogom. – Fáradt vagyok.

– Szóval le akarsz feküdni – inkább kérdésnek hangzik, tele fenyegetéssel. – Képzeld, én is pont ezt terveztem.

Azzal taszítani kezd befelé az ajtón. A karomat még mindig satuként szorítja, mire a cipőm tompa puffanással landol a folyosó bézsszínű padlószőnyegén.

– Kérlek, Dominik! Tényleg nagyon fáradt vagyok. Beszéljük meg ezt holnap.

Cseppet sem hatja meg a könyörgésem, sőt elégedettnek látszik attól, hogy ismét az ő kegyelméért fohászkodom. Addig lökdös, amíg a vádlim bele nem ütközik az ágy szélébe, és egyensúlyomat vesztve le nem huppanok rá.

– Ki akar itt beszélgetni? Az előbb mondtad, hogy le akarsz feküdni.

– Úgy értem, arról, amit a vacsoránál mondtam – magyarázom neki. Erre nagy kegyesen elenged, és tesz egy lépést hátra. Sajgó karomat a másikkal átölelve próbálom visszatartani a remegést.

– Á, szóval arra gondolsz! – mondja, mintha nem tudná, majd idegesen járkálni kezd előttem. – Úgy érted, amikor az anyám és az öcsém előtt ecsetelted, hogy nem vagyok elég férfi teherbe ejteni téged?

– Tudod jól, hogy nem így értettem!

– Nem? Akkor, hogy?

– Ennek semmi köze a potenciádhoz vagy a szexhez. Az orvos is megmondta, hogy a férfiak is lehetnek meddők, de te sorra elutasítottad a vizsgálatokat. Én becsülettel végigcsináltam mindent. De te arra sem voltál képes, hogy beleverd egy pohárba!

Szinte én is meglepődöm azon, ahogy a félelmemet megint az indulat és sértettség váltja fel bennem, még úgy is, hogy ezzel csak még több olajat öntök a tűzre. Dominik úgy csap le az alkalomra, mintha csak erre várt volna.

– Ne merészelj így beszélni velem! – üvölti a képembe, pofonhoz lendítve a karját fölöttem. Én reflexből az arcomat védem a karommal.

– Kérlek, ne!

– „Kérlek, ne!” – ismétli gúnyosan, engem utánozva. – Ne játszd meg az ártatlan báránykát! Mindketten tudjuk, hogy nem vagy az.

– Hogy is felejthetném el, amikor nem győzöl folyton emlékeztetni rá! De ez nem változtat azon, hogy talán mindent fölöslegesen csináltam végig.

Úgy mondom ezt, mintha bármivel is meg tudnám győzni. Akár térden is csúszhatnék előtte, akkor sem kerülhetném el a haragját.

– Most már aztán elég volt! – kiáltja, és akkorát lök rajtam, hogy hanyatt elterülök az ágyon. – Ideje egy kis leckét tanulnod arról, hogyan kell befogni a lepcses szádat!

Mire kimondja, a zakója és a nyakkendője már a földön hever mellette, és az övcsatját bontja. Én pánikszerűen feljebb húzom magam a támlához, hogy minél távolabb kerüljek tőle, de ő megragadja a bokáimat, és egy mozdulattal visszaránt.

– Ne menekülj, bogaram! Most majd megmutatom, milyen az igazi férfi. Lehet, pont erre lesz szükséged, hogy végre bekapd a legyet.

– Ne gondold, hogy ezek után majd pont neked szülök gyereket! – ordítom az arcába, majd felpattanok, és az ajtó felé veszem az irányt. A fejembe ekkor váratlanul éles fájdalom nyilall, ahogy a levegőben elkapja a hajam, és annál fogva vonszol vissza. Sikoltva kapálózom a markában, amíg le nem dob megint a matracra. Látom, hogy egy sűrű barna hajcsomó lóg ki az ujjai közül, és a fejemhez kapva hátul meleg nedvességet érzek. Vért.

– Miért teszed ezt velem? – zokogom a vöröslő tenyerembe.

– Nem kellene ezt tennem, ha tudnál rendesen viselkedni – vonja meg a vállát, és már bontja is a sliccét, hogy kiszabadítsa keményen lüktető péniszét. – Érdekes, hogy régen nem voltál ennyire finnyás, amikor azokkal a senkikkel baszattad magad. Pedig azt mondják, a kurvából lesz a jó feleség. Majd megmondom nekik, hogy tévednek.

– Tudod jól, hogy egy szó sem igaz ebből! – kiáltom, mire úgy vág pofon, hogy a fogaim is összekoccannak. Pont a bal fülem mellett ér az ütés, és egyszerre mindent monoton sípolás tölt be.

– Tényleg? Azért ne feledd, hogy én húztalak ki a szarból. Az a fickó is tudta jól, milyen vagy. Képzeld el, ha másképp alakul, és én nem vagyok ott akkor. Hol lennél most?

A szörnyű emlék hirtelen átkarol, és olyan szorosan fog, hogy szinte megfojt. Ismét itt tartunk. A titok, amely örökre rabláncon tart, és arra kötelez, hogy szó nélkül tűrjem mindazt, ami most következik.

– Most pedig tedd szét a lábad, és kussolj! – utasít, de én csak ülök ott tovább, felhúzott térdekkel, tenyeremet a lüktető arcomhoz szorítva. Kénytelen erővel kifektetni és a lábaim közé férkőzni. Innen már hasztalan bármit is tennem. Még kiáltanom is felesleges, úgysem hallaná meg senki.

Egy mozdulattal felhúzza a ruhám, és egy erős rántással eltépi a bugyim gumiját. Halkan felnyögök, ahogy egy pillanatra beleváj a bőrömbe.

– Ez tetszik neked, mi? – morogja felém, de én elfordítom az arcom, hogy inkább az erkélyajtó üvegén bámuljak ki a sötétségbe. A holdat nem látom, ezért keresek egy másik távoli pontot, amelyre koncentrálhatok. Felhős, csillagtalan az égbolt, de egy apró fénypontot mintha felfedeznék a távolban. Nagyon messzinek tűnik, talán több száz fényévnyire. Pontosan oda szeretnék eljutni, miközben érzem, hogy Dominik szárazon belém tuszkolja a farkát. A fájdalom erős, de nem adom meg neki azt az örömöt, hogy újra kimutassam. Összeszorított ajkakkal hagyom, hogy a fülem mellé feszítse a csuklóimat, majd keményen mozogni kezdjen bennem.

– Sosem voltál igazi úrilány – lihegi fölöttem. Minden egyes lökés egyre távolabb repít tőle, de a hangja ott is utolér. – Csak egy basznivaló kurva vagy. Nem csoda, ha az a másik is úgy gondolta.

Szerencsére nem tart sokáig, és hamar elönt odalent a forró nedvesség, ahogy hörögve belém spriccel. Én némán, mozdulatlanul figyelem a csillagomat, és elképzelem, hogy az egy másik világ, ahol soha nem történnek ilyen dolgok. Ahol a népek boldogan élnek egymás mellett, és sosem jutna eszükbe, hogy ilyen ocsmányságot műveljenek.

A gondolatra egy könnycsepp gördül le a szemem sarkából. A kezem ugyan ismét szabad, mégsem jut eszembe megmozdulni, hogy letöröljem. Hagyom, hogy végigbukdácsoljon az arcomon, és feligya az ágynemű.

Nem tudom, mennyi idő telik el azután, hogy Dominik dolga végeztével magamra hagy. Abban vagyok csak biztos, hogy ma éjjel már nem fog visszajönni. Valószínűsíthető, hogy odalent iszik tovább, és dagadó büszkeséggel a mellében nyomja el az álom.

Óráknak tűnő mozdulatlanság után nagy nehezen felkelek, és kitántorgok a fürdőszobába. Legalább nem kell messzire mennem, mert a hálóból nyílik. Szakadt bugyim elesetten laffog a bal bokámon, és pár lépés után sikerül is elhagynom. Nem hajolok le érte, csak megyek tovább. Semmi sem érdekel, csak az, hogy lemoshassam magamról a férjem undorító mocskát.

Olyan forróra állítom a zuhanyt, amit csak a bőröm elbír. A mosdó feletti tükröt pillanatok alatt ellepi a pára, kegyesen elrejtve kócos, megtépázott hajamat, szerteszét folyt szemfestékemet és a férjem billogként vöröslő tenyérnyomát az arcomon.

Gyorsan megszabadulok a gyűrött kisestélyimtől, és a forró vízsugár alá lépek. Annyira jólesik, hogy mohón forogni kezdek alatta. Azt akarom, hogy minél több részemet érje egyszerre.

A szappanért nyúlok, erősen dörzsölni kezdem mindenem. Tenyeremmel érzem, hogy a seb keményre száradt a fejbőrömön, és a víz hatására most újra felpuhul. Ha sokáig áztatom, nemsokára megint vérezni kezd. Nem kis időbe telik majd úgy fésülni, hogy ne lehessen észrevenni, de most ez izgat a legkevésbé.

Annál inkább a lábam között égető fájdalom. Igyekszem minél jobban eltüntetni magamból az undorító nyomokat, de a szappan csíp, és véres hab kezd csorogni a combomon. A látványtól remegni kezdek, mint fiatal lánykoromban, amikor először jött meg, pedig ez most egészen másfajta vér. Csak most fogom fel igazán, mi történt, és a gondolattól megállíthatatlanul elfog a zokogás. A lábaim nem bírják tovább, és lerogyok a kád aljára.