„Csodálatos fejlődésregény, sőt kettő, és még kettő. Egy generáció szeretlek és gyűlöllek regénye.”

Paolo Di Stefano, Corriere della Sera

„Gyönyörű történet, határok és béklyók nélkül.”

Valerio Calzolaio, Il Salvagente

„Elena Ferrante ékes bizonyíték arra, hogy az irodalom meggyógyíthatja a lelket, és orvosságként szolgálhat a szorongás ellen, hogy miképp találjuk meg a helyünket az egyre kegyetlenebb világban.”

Titti Marrone, Il Mattino

„Ha visszamehetnék az időben, nem olvasnám el. Túlságosan tetszett.”

Martina Vitale, Letteratu.it

„Elena Ferrante regénye az emlékezés hosszú sóhaja.”

Anna Maria Crispini, Leggendaria

„El kell olvasni, nem egyszer, többször. De ahhoz, hogy igazán a részeddé váljon, jobb lenne átmásolni: nem egyszer, többször.”

Marina Terragni, Via Dogana

„Elena és Lila. Mindkettejük számára a másik a briliáns barátnő: rejtett érték, ösztönzés, fájó nosztalgia, az irigység tárgya, a vágyak horizontja.”

Beatrice Manetti, L’indice dei libri

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Elena Ferrante: Storia del nuovo cognome
Edizioni E/O, Roma, 2012

Questo libro é stato tradotto grazie ad un contributo
alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale italiano.
A könyv megjelenését az olasz külügyi és nemzetközi együttműködési minisztérium támogatta.

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei. Bármilyen hasonlóság, egyezés vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.

Copyright © 2012 by Edizioni e/o

Fordította Szécsi Noémi
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Káposztás Zsolt
Hungarian translation © 2017 Matolcsi Balázs
Magyar kiadás © 2017–2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítófotó © Eduardo Castaldo ® Wildside/Mowe/Umedia 2020
Borítóterv © Micaela Alcaino munkája felhasználásával Váraljai Viktória

My brilliant friend – The Story of a New Name is an HBO-RAI Fiction series by Saverio Costanzo produced by The Apartment and Wildside, both part of Fremantle, and Fandango in collaboration with Rai Fiction, HBO Entertainment, in co-production with Mowe and Umedia.

Ötödik kiadás

ISBN 978 963 633 070 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szereplők és utalások
az első rész eseményeire

Cerullo család (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész, Lila apja. Az elemi után nem taníttatta tovább a lányát

Nunzia Cerullo, Lila anyja. Támogatná a lányát, de nincs szava a férjével szemben

Raffaella Cerullo, becenevén Lina vagy Lila. 1944 augusztusában született. Hatvanhat éves, amikor nyomtalanul eltűnik Nápolyból. Kitűnő tanuló, tízévesen ír egy elbeszélést A kék tündér címmel. Az általános iskola elvégzése után nem tanul tovább, kitanulja a cipészmesterséget

Rino Cerullo, Lila bátyja, szintén cipész. Az apjával együtt Lilának és Stefano Carracci pénzének köszönhetően létrehozza a Cerullo cipőüzemet. Összejön Stefano húgával, Pinuccia Carraccival. Lila elsőszülött fia, Rino az ő nevét viseli majd

További gyerekek

Greco család (a portás családja)

Elena Greco, becézve Lenuccia vagy Lenù. 1944 augusztusában született, e hosszú történet elbeszélője. Akkor kezdi el megírni, amikor megtudja, hogy barátnője, akit csak ő hívott Lilának, eltűnt. Az elemi iskola után Elena folytatja a tanulmányait, egyre növekvő sikerrel. Egészen fiatalon beleszeret Nino Sarratoréba, de titokban tartja szerelmét

Peppe, Gianni és Elisa, Elena kisebb testvérei

Az apa, portás a városházán

Az anya, háztartásbeli. Sántasága idegesíti Elenát

Carracci család (don Achille családja)

Don Achille Carracci, a mesék mumusa, uzsorás, a feketepiac ismert alakja. Meggyilkolják

Maria Carracci, don Achille felesége, Stefano, Pinuccia és Alfonso anyja. A család csemegeboltjában dolgozik

Stefano Carracci, don Achille fia, Lila férje. Kezeli don Achille felhalmozott javait, tulajdonosa a jól menő csemegeboltnak a testvéreivel, Pinucciával és Alfonsóval meg az anyjával, Mariával

Pinuccia, don Achille lánya. A csemegeboltban dolgozik. Rino barátnője

Alfonso Carracci, don Achille fia. Elena padtársa. Marisa Sarratoréval jár

Peluso család (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos. Kommunista. Don Achille meggyilkolásával vádolják, elítélik, börtönbe kerül

Giuseppina Peluso, Alfredo felesége. A dohánygyárban dolgozik, a gyerekeinek és bebörtönzött férjének él

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina legidősebb fia, kőműves, elszánt kommunista. Elsőként vette észre Lila szépségét, és elsőként vallott neki szerelmet. Gyűlöli a Solarákat. Ada Cappuccióval jár

Carmela Peluso, avagy Carmen, Pasquale húga, eladó egy rövidáruboltban, de később Lila felveszi Stefano új csemegeboltjába. Enzo Scanno barátnője

További gyerekek

Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

Melina, a bolond özvegy, Nunzia Cerullo rokona. Lépcsőházakat takarít a régi telepen. Nino apjának, Diego Sarratorénak a szeretője volt. A Sarratore család a viszonyuk miatt költözött el a telepről, amibe Melina majdnem beleőrült

A férje, rakodómunkás a zöldségpiacon, homályos körülmények között elhunyt

Ada Cappuccio, Melina lánya. Kislányként segített az anyjának lépcsőt mosni. Lilának köszönhetően beáll eladónak a régi telepen lévő csemegeboltba. Pasquale Peluso barátnője

Antonio Cappuccio, Ada testvére, autószerelő. Elena barátja, rettentő féltékeny Nino Sarratoréra

További gyerekek

Sarratore család (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, vasutas, költő, újságíró. Nagy nőcsábász, Melina Cappuccio egykori szeretője. Elena ischiai nyaralása alkalmával kénytelen gyorsan elhagyni a szigetet, hogy elmeneküljön az ugyanabban a házban nyaraló Donato szexuális zaklatásai elől

Lidia Sarratore, Donato felesége

Nino Sarratore, Donato és Lidia öt gyereke közül a legidősebb. Utálja az apját. Kitűnő tanuló

Marisa Sarratore, Nino húga. Nem erőssége a tanulás, titkárnőképzőbe jár. Alfonso Carracci barátnője

Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lidia kisebb gyerekei

Scanno család (a zöldséges családja)

Nicola Scanno, zöldséges

Assunta Scanno, Nicola felesége

Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia, szintén zöldséges. Annak idején, egy iskolai versenyen váratlanul bravúrosan szerepelt matematikából, Lila azóta kedveli. Carmen Pelusóval jár

További gyerekek

Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa. Fasiszta, királyságpárti, maffiózó, ő irányítja a feketekereskedelmet a telepen. Nem nézi jó szemmel a Cerullo cipőüzem létrejöttét

Manuela Solara, Silvio felesége, uzsorás, az egész telep retteg a piros fedeles naplójától

Marcello és Michele Solara, Silvio és Manuela fiai. Beképzeltek, pökhendiek, mégis szeretik őket a lányok a telepen, kivéve természetesen Lilát. Marcello beleszeret Lilába, de Lila visszautasítja. Michele valamivel fiatalabb Marcellónál, megfontoltabb, okosabb, erőszakosabb. Gigliolával, a cukrász lányával jár

Spagnuolo család (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara cukrászda cukrásza

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya, Michele Solara menyasszonya

További gyerekek

Airota család

Airota, görögirodalom-tanár

Adele, a felesége

Mariarosa Airota, a nagylányuk, művészettörténetet tanít Milánóban

Pietro Airota, diák

Tanárok

Ferraro, tanító és könyvtáros. Megjutalmazza a kis Lilát és Elenát, amiért falták a könyveket

Oliviero, tanítónő. Elsőként figyel fel Lila és Elena tehetségére. Lila tízévesen írt egy elbeszélést A kék tündér címmel, ami nagyon tetszett Elenának, így hát odaadta elolvasásra Oliviero tanárnőnek. De a tanárnő mérges volt, hogy Lilát nem küldik középiskolába a szülei, és soha egy szót sem szólt az elbeszélésről. Sőt nem törődött többé Lilával, csak Elena útját egyengette

Gerace, gimnáziumi tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő. Rendkívül művelt, kommunista. Rögtön elbűvöli Elena intelligenciája. Kölcsönad neki könyveket, melléáll a hittantanárral szembeni vitájában

További szereplők

Gino, a patikus fia. Elena első barátja

Nella Incardo, Oliviero tanárnő ischiai unokahúga. Vendégül látta Elenát baranói házában egy tengerparti nyaralásra

Armando, orvostanhallgató, Galiani tanárnő fia

Nadia, diák, Galiani tanárnő lánya

Bruno Soccavo, Nino Sarratore barátja, egy gazdag iparmágnás fia San Giovanni a Teduccióból

Franco Mari, diák

Ifjúkor

1

1966 tavaszán, egy zaklatott időszakában Lila rám bízott egy fémdobozt, benne nyolc füzettel. Azt mondta, nem tarthatja tovább magánál őket, félt, hogy a férje elolvassa. Szó nélkül elraktam, csak annyit jegyeztem meg csipkelődve, hogy talán túl sok spárgával kötözte össze. Akkoriban pocsék volt a kapcsolatunk, de úgy tűnt, csak én érzem így. Lila, ha nagy ritkán találkoztunk, a zavar legkisebb jelét sem mutatta, szívélyes volt, egyetlen szóval sem bántott.

Megkért, hogy esküdjek meg, semmi esetre sem nyitom ki a dobozt, és én megesküdtem. De még a vonaton kioldottam a spárgát, elővettem a füzeteket, és nekiláttam az olvasásnak. Nem napló volt, még ha szerepeltek is benne részletes beszámolók Lila életének eseményeiről, egészen az elemi iskola végétől kezdve. Sokkal inkább az íráshoz való makacs ragaszkodásának jeleit láttam a füzetekben. Teli voltak leírásokkal: egy faág, a tavak, egy kő, egy falevél fehér erezettel, az otthoni fazekak, a kávéfőző különböző alkatrészei, a parázstartó, a szén és a piszkavas, az udvar aprólékos térképe, az országút, a rozsdás vasváz a mocsarakon túl, a park és a templom, a letarolt növényzet a vasút mentén, az új házak, a szülei lakása, a szerszámok, melyekkel az apja és a bátyja a cipőket javítja, a gesztusaik, miközben dolgoznak, és főleg a színek, mindenféle dolog színe, különböző napszakokban. De volt más is, nem csak leírások. Magányos szavak bukkantak fel az oldalakon, olaszul vagy nápolyi nyelvjárásban, néha bekarikázva, bármiféle megjegyzés nélkül. Meg fordítási gyakorlatok, latinra és görögre. És egészen hosszú angol szövegek a telep üzleteiről, a portékájukról, Enzo Scanno zöldséggel és gyümölccsel roskadásig rakott kordéjáról, mellyel nap mint nap az utcákat járta, kezében a szamár kötőfékével. És sok-sok fejtegetés könyvekről, melyeket olvasott, filmekről, melyeket a parókián látott. És rengeteg érv meg gondolat a Pasqualéval folytatott vitáiból és kettőnk beszélgetéseiből. Persze hiányzott a folytonosság, de minden, amit Lila lejegyzett, jelentőséget nyert, olyannyira, hogy a tizenegy-tizenkét éves korában írt szövegekben se találtam egyetlen sort sem, ami gyerekesnek tűnt volna.

Szinte az összes mondat kifogástalan volt, gondos központozással, szépen formált betűkkel, ahogy Oliviero tanárnő tanította. Ám időnként, mintha valamiféle kábítószer áradt volna szét az ereiben, nem bírta tartani a saját maga által megszabott rendet. Kapkodóvá vált az írása, a mondatok zaklatottak lettek, a központozás eltűnt. Aztán általában hamar visszatért a megszokott kerékvágásba, újra kisimult, megvilágosodott minden. De olyan is előfordult, hogy Lila hirtelen abbahagyta az írást, és rajzokkal töltötte ki az oldalt: girbegurba fák, füstölgő hegypúpok, ijesztő arcok. Ugyanúgy lenyűgözött a rend, mint az összevisszaság, és minél tovább olvastam, annál jobban elhatalmasodott rajtam a becsapottság érzése. Mennyi gyakorlás volt a levél mögött, melyet évekkel korábban Ischiára küldött nekem: ezért sikerült olyan jól megírnia. Visszatettem mindent a dobozba, és megfogadtam magamban, hogy nem kíváncsiskodom többet.

De nem sokáig bírtam, ugyanaz a vonzerő áradt a füzetekből, mint amit Lila árasztott kicsi kora óta. Kíméletlen precizitással kezelt mindent és mindenkit, a családtagjait, a Solarákat, Stefanót, az egész telepet. Rólam nem is beszélve. Tökéletes szabadsággal szólt a szavaimról, a gondolataimról, az emberekről, akiket szerettem, na meg a külsőmről. Számára döntő jelentőségű eseményeket jegyzett le, anélkül hogy bármitől vagy bárkitől tartott volna. Íme, kristálytisztán a tízéves kislány boldogsága, aki írt egy elbeszélést, A kék tündért. És íme, ugyanolyan világosan, hogy mennyire szenvedett, amikor Oliviero tanárnő szóra sem méltatta az elbeszélést, sőt tudomást sem vett róla. Íme, a szenvedése és a dühe, hogy én középiskolába mentem, nem törődtem vele, magára hagytam. Íme, a lelkesedése, mellyel kitanulta a cipészmesterséget, és a becsvágya, ami új cipők tervezésére sarkallta, meg az öröme, hogy elkészítette az első párat a bátyjával, Rinóval. És íme, a fájdalma, amikor az apja, Fernando leszólta a művüket. Volt minden azokon az oldalakon, de legfőképp a Solarák iránti gyűlölete, dühödt eltökéltsége, mellyel visszautasította a nagyobbik testvér, Marcello szerelmét, na meg az a pillanat, amikor összejött Stefano Carraccival, a jámbor szatóccsal, aki szerelemből megvette azt az első pár cipőt, és megesküdött, hogy örökre megtartja. Ó, azok a szép idők, amikor tizenöt évesen gazdag, elegáns dámának érezhette magát a jegyese oldalán, aki annyira szerette, hogy egy kisebb vagyont fektetett Fernando és Rino üzletébe, a Cerullo cipőüzembe. Csupa-csupa öröm: elkészült az általa megálmodott cipők nagy része, új lakás az új telepen, esküvő tizenhat évesen. És micsoda pompás lakodalom kerekedett, mennyire boldog volt Lila! Aztán a dáridó kellős közepén betoppant Marcello Solara a fivérével, Michelével együtt, lábán a cipővel, melyért Stefano állítólag úgy odavolt. Stefano, a férje. Miféle alakhoz ment feleségül? Kimondták az igent, és azonnal ledobja az álarcot, megmutatja valódi, borzalmas arcát? Kérdések és a valóságunk kendőzetlen, nyomorúságos tényei. Napokig, hetekig bújtam ezeket az oldalakat. Tanulmányoztam őket; egyes részeket, amelyek tetszettek, izgattak, elvarázsoltak, megaláztak, kívülről megtanultam. A természetességük mögött valamiféle mesterkéltség lappangott, de nem tudtam megfejteni, hogy micsoda.

Aztán egy novemberi estén végső elkeseredésemben fogtam a dobozt, és elindultam. Nem bírtam tovább otthon, nem bírtam, hogy Lila bennem él, elnyom, még most is, hiába kerültem távol Nápolytól, hiába lettem elismert. Megálltam a Solferino hídon, néztem a jeges ködfátyol szűrte fényeket. Letettem a dobozt a korlátra, tolni kezdtem, és addig toltam, szép lassan, amíg bele nem zuhant a folyóba; és mintha maga Lila esett volna bele, a gondolataival, a szavaival, a gonoszságával, ami nem engedte, hogy bárkivel szemben bármiféle sérelme megtorlás nélkül maradjon, a módszereivel, melyekkel kisajátított engem, mindenkit és mindent, dolgokat, eseményeket, tudást, bármit, ami megérintette: könyveket és cipőket, gyengédséget és kegyetlenséget, a házasságot és a nászéjszakát, az új szerepkört: Raffaella Carracci asszonyként élni tovább a telepen.

2.

Nem akartam elhinni, hogy a csupa kedvesség, fülig szerelmes Stefano odaadta Marcello Solarának a kislány Lila létének egy darabkáját, fáradozásainak gyümölcsét, a cipőt, melyet annak idején megálmodott.

Megfeledkeztem Alfonsóról és Marisáról, akik csillogó szemekkel beszélgettek az asztalnál. Nem törődtem anyám kapatos nevetésével. Elhalkult a zene, az énekes hangja, elhalványultak a táncoló párok, elhalványult Antonio, aki odakint a teraszon, az üvegajtón túl, kínzó féltékenységében bámulta a lilás várost, a tengert. Még Nino alakja is elhomályosodott, ahogy éppen kiment a teremből, akár egy szárnyak nélküli arkangyal. Csak Lilát láttam, ingerülten hadart Stefano fülébe, Lila holtsápadtan a menyasszonyi ruhában, Stefano mosolytalanul, miközben tűzpiros arcán a zavar fehéres maszkja lehúzódik a homlokától a szeméig, mint valami farsangi álarc. Mi történik, mi lesz most? A barátnőm két kézzel, tiszta erőből húzta maga felé a férje karját. Jól ismertem, tudtam, hogy legszívesebben leszakítaná és a feje fölé emelve végighordozná a termen, miközben csöpög belőle a vér az uszályára, s aztán egy jól irányzott csapással, akár egy furkósbottal vagy egy jókora csonttal, beverné vele Marcello képét. Bizony ám, megtette volna, és ahogy elképzeltem, vad vágtába kezdett a szívem, kiszáradt a szám. Aztán kivájta volna mindkettejük szemét, csontig lemarcangolta volna az arcukról a húst, összevissza harapdálta volna őket. Igen, azt éreztem, amire vágytam, hogy megtörténjen. Vége a szerelemnek és a kibírhatatlan lakodalomnak, semmi ölelkezés Amalfiban a nászágyban. Törni-zúzni, szétverni mindent és mindenkit, most rögtön, aztán elhúzni a csíkot a telepről, Lila meg én, letelepedni valahol messze, és hivalkodó vidámsággal végigjárni együtt a züllés összes lépcsőfokát, csak mi ketten, ismeretlen városokban. Így kellene végződnie ennek a napnak. Ha semmi sem menthet meg minket, sem a pénz, sem egy férfi, sem a tanulás, inkább romboljunk le azonnal mindent. Egyre jobban feszítette a keblem Lila haragja, egyszerre saját és idegen erő; jóleső zavarodottság töltött el. Vágytam rá, hogy elárasszon ez az erő. De éreztem, hogy meg is rémiszt. Csak később jöttem rá, hogy azért vagyok képes a csendes boldogtalanságra, mert nincsenek erőszakos reakcióim, félek tőlük, inkább meg se moccanok, magamban fortyogok. Lila nem. Olyan elszántsággal állt fel a helyéről, hogy beleremegett az asztal meg az evőeszközök a koszos tányérokban, és leesett egy pohár. Miközben Stefano gépies serénységgel próbálta elapasztani a Solara asszony ruhája felé tartó borcsermelyt, Lila kiviharzott az egyik ajtón, nagyokat rántva a ruháján, valahányszor beakadt.

Utána akartam rohanni, megszorítani a kezét, a fülébe suttogni, hogy gyerünk, menjünk innen. De nem mozdultam. Stefano viszont igen: rövid tétovázás után a nyomába eredt a táncoló párok között.

Körbenéztem. Mindenki észrevette, hogy valami felbosszantotta az ifjú arát. De Marcello tovább susmorgott Rinóval, mintha teljesen helyénvaló volna, hogy azt a cipőt viseli a lábán. A firenzei ószeres egymás után mondta az egyre trágárabb pohárköszöntőket. A hangadók az asztaloknál és a vendégek között próbáltak valahogy jó képet vágni a csúnya játékhoz. Egyszóval úgy tűnt, senki sem fogta fel rajtam kívül, hogy az épp csak megkötött házasság – mely valószínűleg a házastársak holtáig tartott volna, sok gyerekkel, rengeteg unokával, örömökkel és fájdalmakkal, ezüstlakodalommal, aranylakodalommal – Lila számára, bármivel kísérletezik majd a férje, hogy kiengesztelje, véget ért.

3.

Csalódott voltam. Ültem Alfonso és Marisa mellett, de nem figyeltem a beszélgetésüket. Vártam a felfordulást, de nem történt semmi. Szokás szerint nem tudtam, mi járhat Lila fejében: nem hallottam kiabálni, fenyegetőzni. Fél óra múlva visszatért Stefano, roppant szívélyesen. Átöltözött, eltűnt a fehéres folt a homlokáról és a szeme környékéről. Járkált a rokonok és a vendégek között, várta a feleségét, és amikor Lila belépett a terembe, immár nem menyasszonyi ruhában, hanem pasztellkék kosztümben, ragyogóan világos gombokkal, kék kalappal, rögtön odament hozzá. Lila egy ezüstkanállal kimerte a cukorkákat a kristályedényből, és szétosztotta őket a gyerekek közt, aztán végigjárta az asztalokat, és átadta a köszönetajándékokat, először a saját, aztán Stefano rokonságának. Levegőnek nézte az egész Solara családot és a bátyját, Rinót is, aki erre egy aggodalmas félmosollyal megkérdezte tőle: mi van, nem szeretsz? Lila nem felelt, odaadta Pinucciának a köszönetajándékot. Üres volt a tekintete, a járomcsontja szembetűnőbb volt, mint máskor. Amikor odaért hozzám, egyetlen cinkos mosoly nélkül, szórakozottan felém nyújtotta a konfettivel teli, fehér tüllbe bújtatott agyagkosárkát.

A Solarákat persze felbőszítette Lila udvariatlansága, de Stefano békítőleg egyenként megölelte őket, nyugodt arccal, dörmögve:

– Fáradt, nézzék el neki.

Rinót is arcon csókolta, de a sógora elhúzta a száját, hallottam, hogy azt mondja:

– Nem fáradt, Stè, lökött, annak született, nem irigyellek.

– Majd helyrejön – válaszolta Stefano nagy komolyan.

Aztán sietett a felesége után, aki már az ajtónál járt, miközben a zenekar tovább ontotta a borgőzös dallamokat, a násznép meg tolongott, hogy átadja utolsó jókívánságait.

Nincs hát szakítás, nem megyünk világgá együtt, Lila meg én. Elképzeltem az ifjú házasokat, ahogy szépen, elegánsan beszállnak a kabrióba. Nemsokára meg is érkeznek az amalfi Riviérára, egy luxusszállodába, és az összes véres sérelem tünékeny bosszúsággá szelídül. Nincs hátraarc. Lila végérvényesen elszakadt tőlem, és – hirtelen belém hasított – a távolság nagyobb, mint képzeltem. Nem csak férjhez ment, nem csupán az történt, hogy a házasság rendje szerint mostantól minden éjjel egy férfival alszik. Van még valami, amit eddig nem fogtam fel, de most kristálytisztának tűnt. Lila elfogadta, hogy kislány kori fáradozásainak gyümölcsét Marcello lábán látja viszont, beletörődött a ténybe, hogy a férje és Marcello között valamiféle üzleti egyezség született, s ezáltal megvallotta, hogy Stefano mindennél és mindenkinél fontosabb számára. Ha máris engedett, ha máris megemésztette a dolgot, tényleg erős lehet kettejük között a kötelék. Szereti Stefanót, olyan, mint a szerelmes lányok a fotóregényekben. Egy életen át neki áldozza majd magát testestül-lelkestül, és Stefano észre sem fogja venni ezt az áldozatot, az érzelmek gazdagságát, az intelligenciát és a képzelőerőt, Lila egyik legfőbb jellemzőjét, mellyel maga sem tud mit kezdeni. El fogja tékozolni mindezt. Én, gondoltam, nem volnék képes senkit így szeretni, még Ninót sem, én csak gubbasztani tudok a könyvek fölött. És egy tizedmásodpercig annak a horpadt tálkának láttam magam, melyben a húgom, Elisa enni adott egy kismacskának, amíg a cica egyszer csak el nem tűnt, és attól fogva a tálka üresen porosodott a lépcsőfordulóban. E pillanatban meggyőződésként hasított belém az erős aggodalom, hogy túl messzire mentem. Vissza kell vennem, gondoltam, úgy kell tennem, mint Carmela, Ada, Gigliola és maga Lila is. Elfogadni a telepet, elűzni a gőgösséget, legyőzni az önteltséget, nem megalázni azokat, akik szeretnek. Amikor Alfonso és Marisa lelépett, hogy odaérjen a találkozóra Ninóval, anyámat nagy ívben elkerülve kimentem a teraszra Antonióhoz.

Könnyű ruhában voltam, a nap már lement, kezdett lehűlni a levegő. Amint meglátott, Antonio rágyújtott egy cigarettára, és tüntetően bámulta tovább a tengert.

– Menjünk – mondtam.

– Menj Sarratore fiával.

– Veled akarok.

– Hazudsz.

– Miért?

– Mert ha magával vitt volna, itt hagysz engem, még csak el sem köszönsz.

Igaz volt, de feldühített, hogy kimondta, köntörfalazás nélkül.

– Ha nem fogod fel, hogy anyám bármelyik pillanatban fülön csíphet, és jól felképelhet miattad, azt jelenti, hogy csak magadra gondolsz, én semmit sem számítok neked – sziszegtem.

Nem nyelvjárásban beszéltem, és a hosszú, kacifántos mondat kihozta a sodrából Antoniót. Eldobta a cigarettát, nem bírta türtőztetni magát, jó erősen megszorította a csuklómat, és torokhangon rám förmedt, hogy miattam van itt, csakis miattam, és hogy én mondtam neki, hogy legyen mindig mellettem, a templomban és a lakodalomban, igen, te, még meg is eskettél, hörögte, esküdj meg, mondtad, hogy nem hagysz soha magamra, ezért csináltattam a ruhát, ezért van egy rakás adósságom Solara asszonynál, és a te kedvedért, mert megkértél, egy pillanatot sem töltöttem az anyámmal és a testvéreimmel: és erre mi a hála, az a hála, hogy úgy bánsz velem, mint egy rohadékkal, folyton a költő fiával beszélgetsz, megalázol a barátaim előtt, leégetsz, mert neked én senki vagyok, mert te tanultál, én meg nem, mert én nem értem, amit beszélsz, igaz, nagyon is igaz, hogy nem értem, de a hétszentségit, Lenù, nézz rám, nézz a szemembe, azt hiszed, hogy zsinóron rángathatsz, azt hiszed, hogy sosem fogom kinyitni a számat, de nagyon tévedsz, te mindent tudsz, de azt nem tudod, hogy ha most velem mész ki azon az ajtón, ha én most azt mondom, rendben, és együtt megyünk el, és aztán megtudom, hogy az iskolában vagy bárhol máshol találkozgatsz azzal a szarházi Nino Sarratoréval, én megöllek, Lenù, megöllek, úgyhogy gondold végig, és inkább hagyj itt, most azonnal, mondta elkeseredetten, hagyj itt, jobban jársz, és közben bámult, kidülledt, kivörösödött szemmel, és nagyra tátott szájjal mondta a szavakat, üvöltött, anélkül hogy üvöltött volna, az orrlyuka kitágult, koromfekete volt, az arcán mélységes szenvedés látszott, talán fájdalmai vannak, gondoltam, kínozza a torkában, a mellkasában ragadt kiáltás, pengeként hasogatja a tüdejét, a garatját.

Valamiért szükségem volt erre az agresszióra. A szorításra a csuklómon, a félelemre, hogy megüthet, és a vigasztaló panaszáradatra: legalább neki igazán fontos vagyok.

– Fáj – dünnyögtem.

Lassan enyhített a szorításon, de tovább bámult tátott szájjal. Ha beadom a derekam, lehorgonyzom mellette. Kezdett ellilulni a csuklóm.

– Na, mi legyen? – kérdezte.

– Veled akarok lenni – feleltem bosszúsan.

Becsukta a száját, csillogott a szeme, a tengert nézte, hogy időt nyerjen, amíg visszanyeli a könnyeit.

Meglógtunk. Nem vártuk meg Pasqualét, Enzót és a lányokat, senkitől sem köszöntünk el. Az volt a legfontosabb, hogy anyám ne vegyen észre, ezért gyalog indultunk el, már besötétedett. Egy ideig csak lépkedtünk egymás mellett, nem értünk egymáshoz, aztán Antonio félszegen, szinte bocsánatkérőn átkarolta a vállam, mintha ő lett volna a hibás. Szeretett, ezért aztán úgy döntött, hogy a szeme láttára zajló többórás flörtölésemet Ninóval érzékcsalódásnak tekinti.

– Bekékült? – kérdezte, a csuklóm után nyúlva.

Nem feleltem. Megszorította a vállam a lapáttenyerével, beleborzongtam, mire rögtön visszavett a szorításból. Várt, vártam. Aztán amikor újra megpróbált küldeni egy jelet, hogy megadta magát, átkaroltam.

4.

Egyfolytában csókolóztunk, fa mögött, kapualjban, sötét utcákon. Aztán felszálltunk egy buszra, meg egy másikra, és elértünk az állomásra. A sínek mentén a kihalt úton kigyalogoltunk a tavakhoz, s közben sem hagytuk abba a csókolózást.

Melegem volt, a könnyű ruha és hideg ellenére, mely orvul bele-belemart felhevült bőrömbe. Antonio minduntalan hozzám simult a sötétben, és olyan hevesen ölelgetett, hogy fájt. Égetett az ajka, lángra lobbantotta a gondolataimat és a képzeletemet. Lila és Stefano, gondoltam, talán már a szállodában vannak. Talán már vacsoráznak. Talán már az éjszakára készülnek. Ó, egy férfi mellett aludni, hozzábújni, nem fázni többé. Éreztem Antonio virgonc nyelvét a számban, és miközben a mellemet markolászta a ruhán keresztül, én a férfiasságát simogattam a nadrágzseben át.

A fekete égbolton csillagok fátyolvirága tündökölt. A mocsarak dohos földszagát felváltották a tavasz édeskés illatai. Nedves volt a fű, a víz meg-megremegett, mintha belecsobbant volna egy makk, egy kavics, egy béka. Végigmentünk a szokott ösvényen, amely egy csoport kiszáradt, keskeny törzsű, töredezett ágú fához vezet. Kiértünk az egykori konzervgyár mellé, a teteje beszakadt, látszottak a gerendák és a vaslemezek. Sürgető szükségét éreztem a gyönyörnek, mintha egy feszes bársonyszalag húzódott volna a belsőmben. Megsemmisítő kielégülésre vágytam, ami képes elsöpörni a nap történéseit. Éreztem a simogató, szúrós, kellemes valamit az alhasamban, erősebben, mint máskor. Antonio szerelmes szavakat dünnyögött nyelvjárásban, a számba, a nyakamba, izgatóan. Én hallgattam, ilyenkor mindig hallgattam, csak sóhajtoztam.

– Mondd, hogy szeretsz – könyörgött hirtelen.

– Igen.

– Mondd.

– Igen.

Csak ennyit mondtam. Átöleltem, és tiszta erőből magamhoz szorítottam. Testem minden porcikája simogatásra és csókokra vágyott, azt akartam, hogy összeroppantson, harapdáljon, hogy elfogyjon a levegőm. Kissé eltolt magától, és miközben tovább csókolt, becsúsztatta a kezét a melltartóm alá. De aznap este többre vágytam. Minden, ami addig történt közöttünk, amit ő kezdeményezett, óvatosan, én meg hagytam, ugyanolyan óvatosan, egyszerre kevésnek, terhesnek, túlságosan felületesnek tűnt. Viszont nem tudtam, hogyan tudassam vele, hogy többet szeretnék, nem voltak rá szavaim. A titkos találkáinkon ugyanazt a néma szertartást követtük, lépésről lépésre. Simogatta a mellem, fölemelte a szoknyám, benyúlt a lábam közé, és közben, egyfajta jelként, nekem nyomta a nadrágjában lüktető, puha bőrből, porcokból, erekből és vérből álló dudort. De ezúttal kivártam, nem szabadítottam ki a férfiasságát, tudtam, hogy amint megtenném, megfeledkezne rólam, abbahagyná a simogatást. Nem törődne tovább a mellemmel, a csípőmmel, a fenekemmel, a szemérmemmel, csakis a kezemre figyelne, sőt azonnal köré fonná a kezét, buzdításképpen, hogy a kellő ritmussal mozgassam. Aztán elővenné a zsebkendőjét, hogy felkészüljön a pillanatra, amikor a szájából előtör a könnyű hörgés, a péniszéből meg a veszedelmes folyadék. Akkor elhúzódna, kissé kábán, talán szégyenkezve, és elindulnánk hazafelé. De most muszáj volt megváltoztatnom a szokásos befejezést: nem érdekelt, ha hajadon létemre terhes maradok, nem érdekelt, hogy bűnt követek el, nem érdekeltek isten éber strázsái fölöttünk az égben, a Szentlélek vagy bárki más; Antonio megérezte ezt, és elbizonytalanodott. Miközben egyre izgatottabban csókolt, minduntalan megpróbálta az ágyékához húzni a kezemet, de nem engedtem, szorgos ujjaihoz nyomtam a szemérmemet, többször is, erősen, nagyokat sóhajtozva. Erre elhúzta a kezét, és nekiállt kigombolni a nadrágját.

– Várj – mondtam.

Vonszolni kezdtem a régi konzervgyár felé. Bent sötétebb volt és védettebb, de hemzsegtek az egerek, hallottam halk neszezésüket, futkorászásukat. Vad vágtába kezdett a szívem, féltem a helytől, magamtól, a rögeszmémtől, hogy muszáj eltüntetnem a viselkedésemből, a hangomból a kívülállóság-érzést, melyet néhány órával korábban fedeztem fel magamban. Újra elmerülni a telep valóságában, újra a régi lenni: ezt akartam. Elég a tanulásból, a feladatokkal teli füzetekből. Különben is, minek törjem magam? Az, ami Lila árnyékából kilépve lehetek, úgysem ér semmit. Mit érek én hozzá képest, mit érek a menyasszonyi ruhájához, a kabrióhoz, a kék kalaphoz, a pasztellkék kosztümhöz képest? Mi vagyok én, megbújva itt Antonióval, a rozsdás limlomok és a motoszkáló egerek között, felhajtott szoknyában, letolt bugyiban, vágyakozva és szorongva a bűnben, miközben Lila, meztelenül a lenvászon lepedőn, egy tengerre néző szállodai szobában, bágyadt visszafogottsággal odaadja magát Stefanónak, hagyja, hogy mélyen beléhatoljon, hogy átadja neki a magját, teherbe ejtse, törvényesen, félelmek nélkül? Mi vagyok, miközben Antonio a nadrágjával vesződik, és a lábam közé, meztelen szemérmemhez nyomja duzzadó hímtagját, és markolja a fenekemet, és hozzám simul, és lihegve előre-hátra mozog? Nem tudtam a választ. Csak azt tudtam, hogy abban a pillanatban nem az voltam, aki szerettem volna lenni. Nem elég, hogy dörgölőzik, azt akartam, hogy belém hatoljon, hogy elmondhassam Lilának, ha hazajön, hogy én sem vagyok már szűz, én is azt csinálom, amit te, nem tudsz lehagyni. Ezért aztán szorosan átkaroltam Antonio nyakát, megcsókoltam, lábujjhegyre álltam, ágyékommal megkerestem a hímtagját, szavak nélkül, kísérletezve. Megértette, mire megy ki a játék, besegített a kezével, már egy kicsit magamban éreztem, összerezzentem a kíváncsiságtól és a félelemtől. De éreztem az erőfeszítését is, hogy ne ragadja el a hév, hogy féken tartsa az erőszakot, ami egész délután és még nyilvánvalóan most is dolgozott benne. Mindjárt abbahagyja, hasított belém a felismerés, és hozzásimultam, hogy rábírjam a folytatásra. De Antonio egy hosszú sóhaj után eltolt magától, és azt mondta nyelvjárásban:

– Nem, Lenù, én ezt a feleségemmel akarom csinálni, ahogyan járja, nem így.

Megfogta a kezem, és egy elfojtott nyögésszerűséggel a hímtagjához húzta. Beletörődtem, kielégítettem.

Később, hazafelé a tavaktól, feszengve kibökte, hogy tisztel, és nem akar olyasmibe belesodorni, amit később megbánhatok, és nem így akarta csinálni, egy olyan helyen, kutyafuttában. Úgy beszélt, mintha ő merészkedett volna túl messzire, és talán tényleg ezt gondolta. Egyetlen szót sem szóltam egész úton, megkönnyebbültem, amikor elköszöntem tőle. Otthon anyám nyitott ajtót a kopogásomra, és hiába próbálták visszatartani a testvéreim, bármiféle szemrehányás vagy kiabálás helyett azonnal felpofozott. Lerepült a szemüvegem, és keserű örömmel, véletlenül sem nyelvjárásban ráförmedtem anyámra:

– Látod, mit tettél? Eltörted a szemüvegem, miattad nem tanulhatok tovább, nem járhatok iskolába.

Anyám megdermedt, pofozó keze megállt a levegőben, akár egy balta éle. Elisa, a kishúgom, fölvette a földről a szemüveget, és halkan megszólalt:

– Itt van, Lenù, nem tört el.

5.

Erőt vett rajtam a kimerültség, bármennyit pihentem, nem akart elmúlni. Életemben először lógtam az iskolából. Nagyjából tizenöt napot hiányoztam, azt hiszem, és még Antoniónak sem mondtam el, hogy nem bírom a tanulást, abba akarom hagyni. Reggel a szokott időben elmentem otthonról, és egész délelőtt a városban lófráltam. Akkor ismertem meg igazán Nápolyt. Keresgéltem a használt könyvek között a Port’Alba standjain, akaratlanul is megjegyeztem a könyvcímeket, az írók nevét, továbbsétáltam a Toledo út és a tenger felé. Vagy a Salvator Rosa úton felkapaszkodtam Vomeróba, egész a San Martinóig, aztán leereszkedtem a Petraión. Vagy bejártam a Doganella negyedet, sétáltam a temetőben a csendes utakon, olvasgattam a halottak nevét. Időnként pimasz suhancok, vén hobók, néha meg jól öltözött középkorú urak bombáztak mocskos ajánlatokkal. Ilyenkor meggyorsítottam a lépteimet, lesütött szemmel elhúztam a csíkot, éreztem a veszélyt, de nem féltem. Sőt egyre jobban belejöttem, hosszú délelőtti kóborlásaim egyre tovább szakították az iskolai kötelezettségek hálóját, mely hatéves korom óta fogva tartott. Aztán amikor eljött az ideje, hazamentem, és senki sem gyanította, hogy én, éppen én, nem voltam iskolában. Délutánonként regényeket olvastam, aztán rohantam a tavakhoz, Antonióhoz, akit roppant boldoggá tett a készségességem. Szerette volna megkérdezni, találkoztam-e Sarratore fiával. Kiolvastam a szeméből a kérdést, de kimondani nem merte, félt a veszekedéstől, félt, hogy megharagszom és megvonom tőle a rövidke gyönyört. Megölelt, hogy érezze, ahogy testem engedékenyen a testéhez simul, hogy minden kétséget elűzzön. Azokban a pillanatokban kizártnak tarthatta, hogy megtehetem vele azt a csúfságot, hogy a másikkal is találkozom.

Tévedett: bár gyötört a bűntudat, folyton Ninóra gondoltam. Szerettem volna találkozni vele, beszélgetni, de közben tartottam is tőle. Féltem, hogy megaláz a felsőbbrendűségével. Féltem, hogy valamiképpen megint előhozza az okokat, melyek miatt nem jelent meg a cikkem a hittantanárral folytatott vitámról. Féltem, hogy a fejemre olvassa a szerkesztőség kegyetlen kritikáit. Nem bírtam volna elviselni. Miközben a városban barangoltam, miközben este álmatlanul forgolódtam az ágyamban, és kristálytisztán éreztem az elégtelenségemet, próbáltam hinni, hogy a cikkem csakis helyhiány miatt került a kukába. Enyhíteni, csillapítani a csalódottságomat. De nem volt könnyű. Nem vagyok Nino szintjén, tehát nem lehetek mellette, nem várhatom el, hogy meghallgasson, nem oszthatom meg vele a gondolataimat. Különben is, milyen gondolatokat, nekem egy szál gondolatom sincs. Jobb lesz, ha kiszállok, elég a könyvekből, a jegyekből, a dicséretekből. Reméltem, hogy lassacskán elfelejtek mindent: a fejemet kitöltő ismereteket, az élő és a holt nyelveket, még az olaszt is, pedig már a testvéreimmel is az iskolai nyelven beszéltem a nyelvjárás helyett. Lila a hibás, gondoltam, ha erre az útra léptem, őt is el kell felejtenem: Lila mindig tudta, mit akar, és el is érte; én nem akarok semmit, én semmi vagyok. Reméltem, hogy egyik reggel vágyak nélkül ébredek. Ha sikerül kiürítenem magam – tervezgettem –, elég lesz Antonio szeretete és az én szeretetem iránta.

Aztán egyik nap hazafelé találkoztam Pinucciával, Stefano húgával. Megtudtam tőle, hogy Lila visszatért a nászútról, és rendezett egy ünnepi ebédet a sógornője és a bátyja eljegyzésének tiszteletére.

– Eljegyeztétek egymást Rinóval? – kérdeztem meglepetést színlelve.

– Igen – felelte ragyogva, és megmutatta a Rinótól kapott gyűrűt.

Emlékszem, miközben Pinuccia beszélt, egyetlen, keserű gondolat járt a fejemben: Lila nem hívott meg az ebédre az új otthonába, de jobb is, örülök neki, többé nem mérem hozzá magamat, látni sem akarom. Ám miután Pinuccia elmesélte az eljegyzés minden részletét, óvatosan a barátnőm felől kérdeztem. Pinuccia egy gonosz mosoly után nyelvjárásban válaszolt: Majd beleszokik. Nem kérdeztem, mibe. Hazamentem, és átaludtam a délutánt.

Másnap, szokás szerint reggel hétkor elindultam az iskolába, vagyis úgy tettem, mintha iskolába indulnék. Átmentem az országúton, és megláttam Lilát, ahogy kiszáll a kabrióból, és bemegy az udvarunkba anélkül, hogy visszafordulna köszönni a volánnál ülő Stefanónak. Elegáns volt, jókora sötét szemüveget viselt, pedig nem sütött a nap. Megakadt a szemem vékony, kék kendőjén, úgy kötötte meg, hogy a száját is eltakarja. Ez az új stílusa, gondoltam dühösen, már nem Jacqueline Kennedyre hasonlít, hanem inkább arra a titokzatos asszonyra, amilyenné kislány korunk óta mindketten válni szerettünk volna. Továbbmentem, nem szóltam neki.

De néhány lépés után visszafordultam, nem volt semmi határozott célom, egyszerűen csak nem bírtam megállni, hogy ne tegyem meg. Kalapált a szívem, kavarogtak bennem az érzések. Talán meg akartam kérni, hogy mondja a szemembe, vége a barátságunknak. Talán oda akartam neki kiáltani, hogy elhatároztam, felhagyok a tanulással, én is férjhez megyek, Antonióéknál fogok lakni, az anyjával és a testvéreivel, és lépcsőházat fogok takarítani, mint a bolond Melina. Sebesen átvágtam az udvaron, láttam Lilát belépni az anyósa házának kapuján. Elindultam fölfelé a lépcsőn, ugyanazon a lépcsőn, melyet kislányként együtt másztunk meg, hogy visszaszerezzük a babáinkat don Achillétől. Megszólítottam, Lila megfordult.

– Visszajöttél – mondtam.

– Igen.

– És miért nem kerestél?

– Nem akartam, hogy láss.

– Mások láthatnak, én nem?

– Mások nem fontosak, te igen.

Elbizonytalanodva fürkésztem. Mit ne lássak? Fölmentem hozzá a lépcsőn, gyengéden félrehúztam a kendőjét és levettem a szemüvegét.

6.

Azt mondom el most, emlékezetből, amit akkor éreztem, amikor a nászútjáról mesélt a lépcsőfordulóban, és amikor később a füzeteiben olvastam róla. Igazságtalan voltam vele, elhittem, hogy könnyen eladta a lelkét, csak hogy megszégyeníthessem, ahogy Nino megszégyenített engem, amikor faképnél hagyott a lagzin, csak hogy lealacsonyíthassam, és ne fájjon annyira az elvesztése.

Szóval vége a lagzinak, Lila a kabrióban ül, a kék kalapjában, pasztellszínű kosztümjében. A szemét égeti a düh, és amint elindul az autó, rátámad Stefanóra, olyan szavakkal, melyeknél cifrábbakat még egyetlen férfinak sem vágtak a fejéhez a telepen.

Stefano állta a sarat, szokásához híven halvány mosollyal fogadta a sértéseket, nem szólt egy szót sem, s végül Lila elhallgatott. De nem tartott sokáig a csönd. Lila újrakezdte, nyugodtan, csak egy kicsit szaporábban lélegzett. Kijelentette, hogy egy árva percet sem marad tovább abban a kocsiban, hogy undorodik egy levegőt szívni Stefanóval, ki akar szállni, azonnal. Stefano tényleg látta az arcán az undort, de nem szólt, vezetett tovább, erre Lila kiabálni kezdett, hogy álljon meg. Stefano megállt, de amikor Lila tényleg ki akart szállni, jó erősen megragadta a karját.

– Figyelj ide – mondta –, komoly okai vannak a történteknek.

Higgadtan elmagyarázta Lilának, mi történt. Annak érdekében, hogy ne kelljen bezárni a cipőüzemet, még mielőtt igazából megnyitott volna, társulnia kellett Silvio Solarával és a fiaival, mert egyedül az ő segítségükkel lehet eljuttatni a cipőket a város legjobb üzleteibe, és megnyitni, még az ősszel, a Cerullo márkaboltot a Mártírok terén.

– Ki nem szarja le az ügyeidet? – vágott közbe Lila, miközben próbálta kiszabadítani a kezét.

– Az én ügyeim a te ügyeid is, a feleségem vagy.

– Én? Nem vagyok senkid, és te sem vagy nekem senkim. Engedd el a kezem!

Stefano elengedte.

– Apád és a bátyád is senki neked?

– Mosd ki a szád, mielőtt róluk beszélsz, nem vagy rá méltó, hogy kiejtsd a nevüket.

De Stefano kiejtette. Közölte, hogy maga Fernando akarta az egyezséget Silvio Solarával. Elmondta, hogy a legfőbb akadály Marcello volt, aki nagyon berágott Lilára és az egész Cerullo családra, és főleg Pasqualéra, Antonióra meg Enzóra, akik szétverték a kocsiját, és őt magát is jól elagyabugyálták. Rino békítette meg, nem ment könnyen, és amikor Marcello azt mondta, rendben, de kérem a cipőt, amit Lila tervezett, Rino beleegyezett.

Szörnyű pillanat volt, Lila úgy érezte, tőrt döftek a szívébe. De tovább üvöltött:

– És te mit csináltál?

Stefano egy pillanatra zavarba jött.

– Mit kellett volna? Vitatkozni a bátyáddal, tönkretenni a családodat, hagyni, hogy a barátaid háborúzni kezdjenek, elveszteni az összes befektetett pénzemet?

Lilának minden egyes szó, a hangsúly, a tartalom egyfajta álszent beismerésnek tűnt. Nem engedte, hogy Stefano befejezze, ököllel nekiesett a vállának, visítva:

– Szóval te is beleegyeztél, fogtad a cipőt, és odaadtad neki!

Stefano hagyta dühöngeni, csak akkor szólalt meg, hűvösen, amikor Lila újra megpróbálta kinyitni az ajtót, hogy kiszálljon:

– Nyugodj le.

Lila villámgyorsan megfordult: megnyugodni, miután Stefano az apjára és a bátyjára kente az egészet, megnyugodni, miután mind a hárman felmosórongyként kezelték? Nem akarok megnyugodni, ordította, rohadék, vigyél haza, most azonnal, ismételd el, amit mondtál, a két szarjankó előtt! És csak amikor kiejtette nyelvjárásban ezt a szót, szarjankó, csak akkor eszmélt rá, hogy túllőtt a célon, megtörte Stefano visszafogottságát. A következő pillanatban Stefano jó erősen arcon csapta hatalmas tenyerével, a csattanás az igazság robbanásaként tűnt Lilának. Megremegett a meglepetéstől és az arcát lángba borító fájdalomtól. Döbbenten nézte Stefanót, aki beindította a motort, és megszólalt. Amióta Lilának udvarolt, most először nem volt nyugodt a hangja, sőt remegett.

– Látod, mire kényszerítesz? Ez már sok, felfogtad?

– Mindent elrontottunk – mormolta Lila.

Stefano határozottan megrázta a fejét, mint akinek meg sem fordul a fejében ez a lehetőség, és tartott Lilának egy hosszú, kicsit félelmetes, kicsit kioktató, kicsit patetikus beszédet. Nagyjából ezt mondta:

– Nem rontottunk el semmit, Lina, csak tisztáznunk kell egymással néhány dolgot. Téged mostantól nem Cerullónak hívnak. Te Carracci asszony vagy, és azt kell tenned, amit én mondok. Tudom, nem értesz hozzá, nem vagy jártas az üzlet világában, azt hiszed, csak úgy találom a pénzt a földön. De nem így van. Minden áldott nap meg kell küzdenem érte, oda kell vinnem, ahol megfial. Te megtervezted a cipőt, apád és a bátyád tud keményen dolgozni, de ti hárman nem vagytok képesek megfialtatni a pénzt. A Solarák igen, ezért aztán – jól figyelj – leszarom, ha nem bírod őket. Marcellótól én is undorodom, és amikor rád néz vagy akár csak rád pillant, amikor eszembe jut, miket mondott rólad, legszívesebben hasba szúrnám egy nagykéssel. De ha szükségem van rá, hogy megfialtassam a pénzem, ő a legjobb barátom. És tudod, miért? Mert ha a pénz nem gyarapszik, nincs ez a kocsi, nincs a ruhád, nem tudom megvenni neked, még a lakást is elveszítjük, mindenestül, te nem játszhatod tovább a nagyasszonyt, és a gyerekeink nyomorban nőnek fel. Úgyhogy ha még egyszer olyanokat merészelsz mondani nekem, mint ma délután, úgy elcsúfítom a szép kis arcocskádat, hogy nem mersz majd kilépni a lakásból. Megértetted? Válaszolj.

Lila résnyire összehúzta a szemét. Az arca belilult a pofontól, de egyébként falfehér volt. Nem válaszolt.

7.

Este értek Amalfiba. Egyikük sem volt még soha szállodában, roppant elfogódottan viselkedtek. Stefano különösen zavarba jött a recepciós enyhén gúnyos stílusától, akaratlanul is meghunyászkodott előtte. Aztán föleszmélt, és gorombasággal próbálta leplezni a zavarát, már attól is lángra gyúlt a füle, hogy elkérték az igazolványát. Közben megjelent a londiner, egy ötven körüli férfi hajszálvékony bajusszal, de Stefano elhessegette, mint egy tolvajt, aztán meggondolta magát, és egy megvető mozdulattal busás borravalót adott neki, noha nem vette igénybe a szolgálatait. Ketten cipelték fel a csomagokat, és Lilának, miközben követte Stefanót a lépcsőn, akkor először támadt az a benyomása – így mesélte –, hogy útközben elvesztette valahol azt a fiút, akihez délelőtt hozzáment, és hogy egy ismeretlent kísérget. Tényleg ilyen terebélyes Stefano, ilyen rövid és tömzsi a lába, ilyen hosszú a karja, ilyen fehérek az ujjbütykei? Kinek fogadott örök hűséget? Az utazás alatti féktelen haragja helyébe aggodalom lépett.

A szobában aztán Stefano megpróbálta újra bevetni a kedvességét, de fáradt volt és még mindig ideges a kikényszerített pofon miatt. Mesterkélt hangon dicsérte a szép tágas szobát, kinyitotta az ablakot, kiment az erkélyre, hívta Lilát, gyere, érzed, milyen illatos az este, nézd, hogy csillog a tenger. De Lila azon törte a fejét, hogyan másszon ki a csávából, szórakozottan nemet intett, fázom, mondta. Stefano rögtön becsukta az ablakot, és fölvetette, hogy melegebben kellene öltözniük, ha elmennek enni és sétálni egyet. Hoznál egy mellényt, mondta Lilának, mintha sok éve együtt élnének, és Lilának természetes volna, hogy az ő bőröndjében kutasson, és ugyanolyan könnyen találna neki egy mellényt, ahogyan magának pulóvert. Lila nem ellenkezett, de nem is nyitotta ki a bőröndöt, nem vett elő se pulóvert, se mellényt. Gyorsan kiment a folyosóra, egy percig sem akart tovább a szobában maradni. Stefano morgolódva követte: nekem így is jó, csak téged féltelek, megfázol.

Kószáltak Amalfiban, eljutottak a dómig, fölmásztak a lépcsőn, aztán újra leereszkedtek a szökőkúthoz. Stefano próbálta szórakoztatni Lilát, de sosem volt erőssége a szellemesség, jobban illett hozzá a patetikus hangnem vagy a megfellebbezhetetlen kijelentések, egy befutott embertől, aki tudja, mit akar. Lila szinte sosem válaszolt, végül Stefano föladta, ha meglátott valamit, rámutatott, és csak annyit mondott:

– Nézd!

De Lilát, aki máskor minden követ megcsodált volna, most nem érdekelték a gyönyörű sikátorok, az illatozó kertek, a város művészete és történelme, és főleg nem érdekelte Stefano, aki minduntalan ezt kérdezgette, idegesítően:

– Szép, ugye?

Lila hamar remegni kezdett, nem mintha különösebben hideg lett volna, az idegesség miatt. Stefano észrevette, és felajánlotta, hogy térjenek vissza a szállodába, még egy ilyesmi mondatot is elsütött: majd összebújunk, és felmelegszünk. De Lila sétálni akart, csak tovább és tovább, amíg le nem győzte a fáradtság. Akkor, bár kicsit sem volt éhes, találomra bement egy étterembe, Stefano meg engedelmesen követte.

Mindenfélét rendeltek, alig ettek valamit, de sok bort ittak. Stefano egyszer csak nem bírta tovább, megkérdezte Lilát, haragszik-e még. Lila megrázta a fejét, és tényleg nem haragudott. Maga is meglepődött, hogy erre a kérdésre egy fikarcnyi haragot sem érzett a Solarák, az apja, a bátyja és Stefano iránt. Hirtelen megváltozott minden a fejében. Cseppet sem érdekelte már a hercehurca a cipővel, sőt már nem is értette, miért gurult be annyira, amikor meglátta Marcello lábán. Most viszont az ujján csillogó vaskos jegygyűrű rémisztette meg gyötrelmesen. Hitetlenkedve fölelevenítette a nap történéseit: a templom, a szertartás, a lagzi. Mit tettem, gondolta a bortól kábán, mi ez az aranykarika, ez a fényes nulla, amit az ujjamra húztak? Stefano bundás ujján is ragyogott egy, a koromfekete szőrszálak között. Lilának eszébe jutott, milyennek látta Stefanót fürdőruhában a tengernél. Széles mellkas, ormótlan, jókora kődarabnyi térdkalács. Egyetlen aprócska részletet sem tudott felidézni, ami valamiképp lenyűgözte volna. Immár világosan érezte, hogy ezzel az emberrel, aki ott ül mellette, zakóban és nyakkendőben, csámcsog a duzzadt ajkaival, vakarja a húsos fülcimpáját, és időnként átnyúl a villájával a tányérjába kóstolóért, képtelen bármit is megosztani. Alig vagy semennyire sem hasonlított már a vonzó boltos fiúra, az ambiciózus, roppant magabiztos, de jó modorú srácra, a vőlegényére, akivel délelőtt a templomban egybekelt. Fehéres szájpadlás, vöröslő nyelv a szája sötét alagútjában: valami megtört Stefanóban, benne és körülötte. Annál az asztalnál, a sürgölődő pincérek között, mindaz, ami Amalfiba hozta, megmagyarázhatatlanul észszerűtlennek, mindazonáltal elviselhetetlenül valóságosnak tűnt Lilának. Ezért aztán, miközben a felismerhetetlen lénynek lassan kigyúlt a tekintete a gondolatra, hogy elmúlt a vihar, a felesége megértette az érveit és végre beszélhet neki a nagy terveiről, Lilának azon járt az esze, hogyan csenhetne el egy kést az asztalról, hogy torkon szúrja Stefanót, ha majd a szobában megpróbál hozzáérni.

Végül nem csente el. Mivelhogy abban az étteremben, annál az asztalnál, a bortól bódultan értelmetlennek tűnt számára az egész esküvő, a menyasszonyi ruhától a jegygyűrűig, úgy vélte, oktalan lenne bármiféle szexuális közeledés Stefano részéről, és ezt legelsősorban Stefano gondolja így. Ezért, bár kitalálta, hogyan tudná elrakni a kést (fogja az asztalkendőt a térdén, letakarja vele a kést, így együtt visszateszi az ölébe, beleejti a kést a táskájába és visszateszi a kendőt az asztalra), végül letett róla. Annyira lazának érezte a csavarokat, melyek összetartják az új feleségszerepet, az éttermet, Amalfit, hogy a vacsora végén már nem is hallotta Stefano hangját, a fülét kitöltötte a dolgok, élőlények, gondolatok meghatározhatatlan lármája.

Útban a szálloda felé Stefano újra ecsetelni kezdte a Solarák előnyeit. Fontos embereket ismernek a városházán, mondta, kapcsolataik vannak a Csillag és Korona pártban, a szociális mozgalomban. Úgy beszélt, mintha tényleg belelátna a Solarák ügyeibe, szakértő hangon magyarázott: a politika mocskos, de fontos, ha az ember pénzt akar keresni. Lilának eszébe jutottak a régi eszmecserék Pasqualéval, meg a beszélgetések Stefanóval a jegyességük alatt, a terv, hogy teljesen máshogy fognak élni, mint a szüleik, leszámolnak a múlt visszaéléseivel, képmutatásaival, kegyetlenségeivel. Stefano akkor helyeselt, gondolta Lila, de nem figyelt rám. Kinek beszéltem? Nem ismerem ezt az embert, nem tudom, kicsoda.

De amikor Stefano megfogta a kezét, és a fülébe súgta, hogy szereti, mégsem húzódott el. Talán el akarta hitetni vele, hogy minden rendben, hogy ők ketten tényleg boldog házasok nászúton, hogy még mélyebb sebet ejtsen, amikor majd undorodva a képébe vágja, hogy felfordul tőle a gyomra: a londinerrel vagy veled – ugyanolyan sárga az ujjatok a nikotintól – ágyba bújni nekem egyformán undorító. Vagy talán – és szerintem ez a valószínűbb – túlságosan riadt volt, és inkább próbálta elodázni a reakciókat.

Amint beléptek a szobába, Stefano meg akarta csókolni, de Lila nem engedte. Hűvösen kinyitotta a bőröndöt, elővette a hálóingét, odanyújtotta a pizsamát a férjének, aki elégedett mosollyal nyugtázta a figyelmességet, és újra megpróbálta magához húzni. De Lila bezárkózott a fürdőszobába.

Végre egyedül volt. Hosszasan mosta az arcát, hogy elmúljon a bor okozta kábulat, és a világ visszanyerje kontúrjait. De hiába, sőt, még rendezetlenebbnek érezte a mozdulatait. Mit tegyek?, gondolta. Jó, itt maradok egész éjjel bezárkózva, de utána?

Megbánta, hogy nem hozta el a kést: vagyis egy pillanatra azt hitte, elhozta, de aztán rájött, hogy mégsem. Leült a kád szélére, szemügyre vette, és megállapította, hogy az új lakásban neki szebb kádja van. Nekik jobbak a törülközőik is. Neki, nekik? Kié a kád, a törülköző, minden? Beleborzongott a gondolatba, hogy a szép, új dolgok meglétére annak a furcsa lénynek a vezetékneve a biztosíték, aki odakint várja. Carracci-tulajdon, ő maga is Carracci-tulajdon. Stefano bekopogott az ajtón.

– Mit csinálsz, jól vagy?

Nem felelt.

A férje várt egy kicsit, aztán újra kopogott.

Mivelhogy nem történt semmi, lenyomta a kilincset, és tettetett könnyedséggel beszólt:

– Törjem be az ajtót?

Lila nem kételkedett benne, hogy képes volna megtenni, az idegen, aki odakint vár rá, bármire képes. Én is, gondolta, bármire képes vagyok. Levetkőzött, megmosakodott, fölvette a hálóinget, amelyet, már bánta, hónapokkal korábban oly gondosan választott ki.

Stefano – csak egy név, melynek semmi köze sem volt már a néhány órával korábban még meglévő szokásokhoz, szeretethez – az ágy szélén ült pizsamában, és amikor Lila előbukkant a fürdőszobából, talpra ugrott.

– Sokáig tartott.

– Tartott, amíg tartott.

– Milyen szép vagy.

– Hullafáradt vagyok, aludni szeretnék.

– Utána alszunk.

– Most. Te a te oldaladon, én az enyémen.

– Jól van, gyere.

– Komolyan beszélek.

– Én is.

Stefano elvigyorodott, és Lila keze után nyúlt. Lila elhúzta a kezét, Stefano elkomorodott.

– Mi bajod?

Lila tétovázott. Kereste a szavakat, aztán halkan kibökte:

– Nem kellesz.

Stefano bizonytalanul megrázta a fejét, mintha kínaiul volna ez a két szó. Erre a pillanatra vártam mióta, dünnyögte, éjjel-nappal. Kérlek, győzködte, egy már-már csüggedt mozdulattal rámutatott sötétvörös pizsamanadrágjára. Nézd, mit tesz velem a puszta látványod is, dörmögte egy ferde mosollyal. Lila akaratlanul is odanézett, undorodva megborzongott, és gyorsan elfordította a tekintetét.

Stefano rájött, hogy Lila készül megint bezárkózni a fürdőszobába, egy ragadozó gyorsaságával odaugrott, derékon ragadta, fölkapta, és ledobta az ágyra. Mi folyik itt? Nem értette. Azt hitte, az étteremben kibékültek, fogalma sem volt, most mi lelte Linát, túlságosan kislány még. Vigyorogva rámászott, próbálta megnyugtatni.

– Jó lesz – mondta –, ne félj. Szeretlek, jobban, mint anyámat vagy a húgomat.

Hiába minden, Lila próbált felülni, menekülni. Kemény dió ez a lány, ha igent mond, nemet jelent, a nem meg igent. Na, elég a szeszélyekből, morogta Stefano, megint lefogta Lilát, ráült lovaglóülésben, és leszorította a csuklóját az ágytakaróra.

– Azt mondtad, várjunk, és vártunk – folytatta –, pedig kutya nehéz volt megállni, hogy ne érjek hozzád. De most már házasok vagyunk, légy jó, és ne aggódj.

Lehajolt, hogy szájon csókolja, de Lila ellenállt, jobbra-balra dobálta a fejét, kapálózott, vonaglott, és ezt ismételgette:

– Hagyjál, nem kellesz, nem kellesz, nem kellesz.

Erre Stefano, szinte akaratlanul, kieresztette a hangját:

– Kezd tele lenni veled a tököm, Lina!

Kétszer-háromszor megismételte, egyre hangosabban, mintha valamiféle nagyon-nagyon távoli, talán még a születése előtti rendhez alkalmazkodna. Ehhez a rendhez: légy férfi, Ste; vagy behódol most, vagy nem hódol be soha; most azonnal meg kell tanulnia, hogy ő az asszony, te meg a férfi, ezért aztán engedelmeskednie kell. És Lilának, Stefanót hallván – kezd tele lenni veled a tököm, kezd tele lenni veled a tököm, kezd tele lenni veled a tököm – és látván, drabálisnak, súlyosnak az ő törékeny medencéje fölött, a pizsamanadrágját sátorcövekként feszítő hímtagjával, eszébe jutott az a régi eset, amikor sok évvel azelőtt át akarta szúrni Stefano nyelvét egy tűvel, mert megalázta Alfonsót egy iskolai versenyen. Stefano sosem Stefano volt, hasított belé a felismerés, hanem don Achille legnagyobb fia. És ez a gondolat, mint valami áramlat, hirtelen olyan vonásokat sodort a férje arcára, melyek eddig elővigyázatosságból megbújtak a vérében, de mindig is megvoltak, vártak a sorukra. Igen, Stefano, hogy tetsszen a telepnek és neki, másnak mutatta magát: a kedvessége meglágyította a vonásait, a tekintete szelídséget sugárzott, a hangja békítően szólt, az ujjai, a keze, az egész teste megtanulta visszatartani az erőt. De most ezek a vonások, melyeket hosszú ideig magára kényszerített, kezdtek szétesni, és Lilát gyermeki rettegés fogta el, mélyebb, mint amikor lementünk a pincébe megkeresni a babáinkat. Don Achille feltámad a telep iszapos masszájából, a fia húsából táplálkozva. Szétrepeszti a bőrét, megmásítja a tekintetét, előtör a testéből. Már itt is van, szétszakítja a hálóinget, vadul megszorítja Lila mellét, fölé hajol, harapdálja a mellbimbóit. És amikor Lila, ahogyan mindig is tette, elűzi a félelmet és megpróbálja levetni magáról, a haját húzva, tátogva, hogy véresre harapdálja, a lény visszahőköl, megragadja Lila karját, beszorítja őket behajlított lába alá, és lenézően odaveti: mit küzdesz, nyugodj le, ha akarom, összetörlek, mint egy fogpiszkálót. De Lila nem nyugszik le, tovább harapdálja a levegőt, homorít, próbálja levetni magáról. Most szabad a lény keze, fölé hajol, az ujjbegyével pofozgatja Lila arcát, és sürgetően ismételgeti: akarod látni, milyen hatalmas, mondd, hogy igen, mondd, mondd, végül előkapja a pizsama alól duzzadó hímtagját, ott meredezik Lila fölött, olyan, mint egy kéz és láb nélküli, a néma nyöszörgéstől vérvörös kisfiú, mely őrülten vágyik elszakadni attól a nagyobb fiútól, aki rekedten azt mondja: ezt kapd ki, Lina, nézd, milyen szép, senki másnak nincs ilyen. És mivel Lila tovább hánykolódott, lekevert neki két pofont, előbb tenyérrel, majd visszakézből, mégpedig olyan erővel, hogy Lila megértette, ha tovább ellenkezik, Stefano biztosan megöli – don Achille legalábbis megtette volna, éppen azért félt tőle az egész telep, mert mindenki tudta, hogy bivalyerejével játszva nekihajít a falnak vagy egy fának –, és felhagyott minden ellenállással, átadta magát a hangtalan rettegésnek, eközben Stefano hátrébb csúszott, felhajtotta Lila hálóingét, dörmögött a fülébe: nem tudod, mennyire szeretlek, de majd rájössz, és már holnap te magad fogod kérni, hogy szeresselek úgy és még jobban, mint most, sőt térden állva fogsz könyörögni, és én azt mondom majd, rendben, de csak ha engedelmes leszel, és te engedelmes leszel.

Amikor néhány suta kísérlet után lelkesült brutalitással szétszaggatta Lila húsát, Lila nem is volt jelen. Az éjszakát, a szobát, az ágyat, Stefano csókjait, a kezét a testén, mindenféle érzékiséget beszippantott egyetlen érzés: gyűlölte Stefano Carraccit, gyűlölte az erejét, gyűlölte a ránehezedő testét, gyűlölte a keresztnevét és a vezetéknevét.

8.

Négy nappal később tértek vissza a telepre. Stefano még aznap este meghívta az új lakásukba Lila szüleit és bátyját. A szokásosnál alázatosabb hangon megkérte Fernandót, hogy mesélje el Lilának, hogyan zajlottak a dolgok Silvio Solarával. Fernando kelletlenül, akadozva megerősítette a lányának Stefano verzióját. Rögtön utána Stefano megkérte Rinót, mondja el, miért határoztak úgy végül közösen, de nagy gyötrelmek árán, hogy odaadják Marcellónak a cipőt. Rino mindentudó hangon kijelentette: vannak helyzetek, melyekben meg van kötve az ember keze, aztán ecsetelni kezdte, mekkora bajba keveredett Pasquale, Antonio és Enzo, amiért eltángálták a Solara fivéreket és összetörték az autójukat.

– Tudod, ki kockáztatott a legtöbbet? – kérdezte a húga felé hajolva, egyre jobban felemelve a hangját. – Ők, a barátaid, a hős lovagok. Marcello felismerte őket, és a fejébe vette, hogy te voltál a felbujtó. Mit tehettünk volna, Stefano meg én? Talán azt akarnád, hogy a féleszűek háromszorosan kapják vissza a verést? Tönkre akarnád tenni őket? És miért is? Egy pár negyvenhármas cipőért, amit a férjed nem tud hordani, mert kicsi rá, és ha esik egy kis eső, rögtön beázik? Megbékítettük Marcellót, és odaadtuk neki a cipőt, ha már annyira ragaszkodik hozzá.

Szavak: építenek és rombolnak, a szerint, hogy az ember hogyan csűri-csavarja őket. Lila mindig is jól forgatta a szavakat, de ezúttal, minden várakozással ellentétben, nem szólt semmit. Rino megkönnyebbült, és gonoszul odaszúrt Lilának, hogy kislány kora óta ő piszkálta mindig azzal, hogy gazdaggá kell válniuk. Hát akkor, folytatta nevetve, hagyd, hogy meggazdagodjunk, elég nehéz az élet, ne nehezítsd még te is.

Ekkor – Lilát meglepte, a többieket láthatóan nem – csöngettek, és megjelent Pinuccia, Alfonso és az anyjuk, Marisa egy nagy tál süteménnyel: személyesen Spagnuolo készítette, a Solarák cukrásza.

Úgy tűnhetett, azért jöttek, hogy köszöntsék a nászútról visszatérő ifjú párt, és valóban, Stefano körbeadogatta a frissiben elkészült fényképeket az esküvőről (a filmre – magyarázta – még várni kell egy kicsit). De hamar kiderült, hogy Lila és Stefano esküvője már lejárt lemez, a sütemény egy újabb örömteli esemény megünneplésére szolgál: Rino és Pinuccia eljegyzi egymást. Félretettek minden feszültséget. Rino a néhány perccel korábbi arrogáns hangról gyengédre váltott, nyelvjárásban negédes szerelmes szavakat gügyögött, és kardoskodott, hogy azonnal ejtsék meg az eljegyzést a húga gyönyörű lakásában. Aztán színpadias mozdulatokkal előhúzott a zsebéből egy csomagocskát, kibontotta, egy sötét, gömbölyded tok került elő belőle, kinyitotta, és egy briliánsgyűrű volt benne.

Lila észrevette, hogy nem sokban különbözik attól, amit ő visel az ujján a jegygyűrűje mellett, és nem értette, honnan volt rá pénze a bátyjának. Megölelték, megcsókolták egymást, mindenki mindenkit, aztán szóba került a jövő. Arról beszélgettek, ki fogja vezetni az új Cerullo cipőboltot a Mártírok terén, ha majd ősszel a Solarák megnyitják. Rino felvetette, hogy vezethetné Pinuccia, egyedül vagy Gigliola Spagnuolóval, aki hivatalosan is eljegyezte magát Michelével, és kinyílt a csipája. Csupa vidámsággá és reménnyé vált a családi kupaktanács.

Lila szinte végig állt, fájt neki az ülés. Senki, még a végig szótlan anyja sem akarta észrevenni a fekete monoklit feldagadt jobb szeme körül, berepedt alsó ajkát és a véraláfutásokat a karján.

9.

Még akkor is ilyen állapotban volt, amikor az anyósa lakásához vezető lépcsőn félrehúztam a kendőjét és levettem a szemüvegét. A szeme körül sárgás volt a bőr, sötétlila ajkát vérvörös csíkok barázdálták.

A rokonoknak és barátoknak azt mondta, hogy Amalfiban leesett a szikláról, amikor egy verőfényes délelőttön a férjével elhajókázott egy sárga sziklafal tövében megbújó strandra. Rino és Pinuccia eljegyzési ebédjén könnyed stílusban adta elő a hazugságot, és könnyűszerrel el is hitte mindenki, legfőképp a hölgyek, akik jól tudták, mit kell mondani, ha a férfi, aki szereti őket, és akit szeretnek, keményebben odacsap. Egyébiránt nemigen volt senki a telepen, különösen a nők között, aki nem gondolta volna, hogy Lilának már jó ideje kijárt volna egy alapos verés. Így hát nem lett botrány, sőt az eset csak tovább szította a rokonszenvet és tiszteletet a telepen Stefano iránt: íme, egy igazi férfi!

Nekem viszont összeszorult a szívem, amikor megláttam ilyen állapotban. Átöleltem. Nem akartam, hogy így láss, mondta, és könnyek szöktek a szemembe. Bár tárgyilagosan, szinte hűvösen mesélt arról, amit a fotóregények mézesheteknek hívnak, eltöltött a fájdalom és a harag. De be kell ismernem, egy csipetnyi örömöt is éreztem. Örültem, hogy kiderült, Lilának most segítségre van szüksége, meg talán oltalomra, és megindított, hogy beismerte a gyengeségét, nem a teleppel, hanem velem szemben. Éreztem, hogy váratlanul megint lecsökkent köztünk a távolság, és elfogott a kísértés, hogy hamarjában elmondjam neki, elhatároztam, hogy felhagyok a tanulással, mert a tanulás fölösleges, és nincs is hozzá tehetségem. Úgy gondoltam, gyógyírt jelentene neki a hír.

De az anyósa a legfelső emeleten áthajolt a korláton, és leszólt neki. Lila néhány sietős mondattal befejezte az elbeszélést, kijelentette, hogy Stefano átverte, ugyanolyan, mint az apja.

– Emlékszel, hogy a babáink helyett don Achille pénzt adott nekünk? – kérdezte.

– Igen.

– Nem kellett volna elfogadnunk.

– Könyvet vettünk belőle, a Kisasszonyokat.

– Rosszul tettük, onnantól fogva mindent elrontottam.

Nem volt zaklatott, csak szomorú. Visszavette a szemüvegét, megkötötte a kendőt. Jólesett, hogy többes számban beszélt, nekünk nem kellett volna elfogadnunk, mi rosszul tettük, és zavart, hogy hirtelen áttért az egyes számra: én mindent elrontottam. Mi, szerettem volna kijavítani, mindig mi, de nem tettem meg. Úgy tűnt, kezdi felfogni új helyzetét, és sürgősen kapaszkodókat keres, hogy szembenézhessen vele. Mielőtt elindult volna fölfelé a lépcsőn, megkérdezte:

– Átjössz hozzám tanulni?

– Mikor?

– Ma délután, holnap, mindennap.

– Stefano megharagszik.

– Ha ő az úr, én az úr felesége vagyok.

– Nem tudom, Lila.

– Kapsz egy szobát, bezárkózhatsz.

– Akkor meg minek?

Megvonta a vállát.

– Tudnom kell, hogy itt vagy.

Nem mondtam se igent, se nemet. Bementem a városba csavarogni, ahogy szoktam. Lila biztos benne, hogy sosem hagynám abba a tanulást. A szemüveges, pattanásos, magolós, jó tanuló barátnő szerepét osztotta rám, és el sem tudja képzelni, hogy más legyek. De én torkig vagyok ezzel a szereppel. A meg nem jelent cikknek köszönhetően végre rádöbbentem az alkalmatlanságomra. Nino, habár hozzám és Lilához hasonlóan ő is a telepre született és ugyanabban a nyomorúságos valóságban nőtt fel, tudott mit kezdeni a tanulással, én nem. Tehát hiába áltatom magam, hiába küszködöm. Beletörődöm a sorsomba, ahogyan Carmela, Ada, Gigliola és tulajdonképpen Lila is már régen beletörődött.

Nem mentem el hozzá, se aznap délután, se a következő napokban; lógtam az iskolából és fortyogtam.

Egyik délelőtt az iskola környékén maradtam, a Veterinaria úton lófráltam, a botanikus kert mögött. Antonio járt a fejemben, a legutóbbi beszélgetéseink: remélte, hogy megúszhatja a katonaságot, merthogy özvegy az édesanyja és ő a család egyetlen támasza; fizetésemelést akar kérni a műhelyben, összespórolni egy kis pénzt, és bérbe venni egy benzinkutat az országút mellett; összeházasodunk, és én majd besegítek neki a kúton. Egyszerű tervek, anyámnak tetszett volna. Nem ugrálhatok mindig Lilának, gondoltam. De szörnyű nehéz volt kitörölni az agyamból a tanulás keltette ambíciókat. Délután, amikor vége van az óráknak, szinte akaratlanul visszamentem az iskola környékére bóklászni. Féltem, hogy meglátnak a tanárok, mindazonáltal rájöttem, vágytam is rá, hogy meglássanak. Egyszer s mindenkorra le akartam mosni magamról a mintadiák bélyeget; avagy arra vágytam, hogy újra beszippantson az iskola, újra beálljak a sorba, és tegyem a kötelességem.

Kezdtek szállingózni kifelé a diákok. Valaki a nevemen szólított, Alfonso volt. Marisát várta.

– Összejöttetek? – kérdeztem félvállról.

– Dehogy, Marisa hajt rám.

– Hazudsz.

– Te hazudtál, azt üzented, beteg vagy, pedig semmi bajod. Galliani tanárnő folyton rólad kérdez, azt mondtam neki, magas lázad van.

– Van is.

– Hogyne, látszik.

A hóna alatt tartotta a könyveit összegumizva, az arca elgyötört volt a tanórák feszültségétől. A szelíd külső mögött Alfonsóban is az apja, don Achille rejtőzik? Lehetséges, hogy a szülők sosem halnak meg, hogy a gyerekeik óhatatlanul megőrzik őket magukban? Tehát tényleg ez a sorsom, előbukkan majd belőlem anyám, a bicebóca járásával?

Megkérdeztem Alfonsót:

– Láttad, mit művelt a bátyád Linával?

Zavarba jött.

– Igen.

– És nem mondtál neki semmit?

– Azt is látni kell, mit tett Lina vele.

– Képes lennél ugyanezt tenni Marisával?

Félszegen elmosolyodott.

– Nem.

– Biztos?

– Biztos.

– Miért?

– Mert ismerlek téged, mert beszélgetünk, mert együtt járunk iskolába.

Nem értettem: mit jelent, hogy ismer, hogy beszélgetünk, hogy együtt járunk iskolába? Felbukkant Marisa az utca végén, futva közeledett, késésben volt.

– Jön a barátnőd – mondtam.

Nem fordult meg, vállat vont, és dörmögött:

– Gyere vissza a suliba, kérlek.

– Beteg vagyok – feleltem, és faképnél hagytam.

Még csak köszönni sem akartam Nino húgának, minden, ami Ninót juttatta eszembe, rám hozta a szorongást. Alfonso ködös szavai ellenben jólestek, útközben azok jártak a fejemben. Azt mondta, azért nem szerezne soha érvényt a tekintélyének ököllel a majdani feleségével szemben, mert ismer engem, mert beszélgettünk, mert egy padban ültünk. Védtelen őszinteséggel beszélt, nem félt, hogy esetleg olyasfajta képességeket tulajdonít nekem, ha csak homályosan is, melyekkel befolyásolhatom, egy nő a férfit, melyekkel megváltoztathatom a magatartását. Hálás voltam neki ezért az esetlen üzenetért, megvigasztalt, és közbenjárásra sarkallt önmagammal szemben. Nem kell sok egy immár amúgy is törékeny meggyőződésnek ahhoz, hogy tovább gyengüljön, és végül szétporladjon. Másnap meghamisítottam anyám aláírását, és visszatértem az iskolába. Este a tavaknál megígértem Antoniónak, a hideg miatt szorosan hozzábújva, hogy befejezem a tanévet, és összeházasodunk.

Tartalom

Szereplők és utalások az első rész eseményeire

Ifjúkor

1

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

120.

121.

122.

123.

124.

125.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License