Magyar Miklós

A pokol a többiek
Tanulmányok Jean-Paul Sartre-ról

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Martzy Réka
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Magyar Miklós, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 56 2

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak,
különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Életút vargabetűkkel

A gyermek Poulou-tól a filozófus Sartre-ig

Gyermektől a filozófiatanárig

Jean-Paul Sartre 1905. június 21-én született Párizsban, polgári családban. Édesanyja unokatestvére a Nobel-békedíjas elzászi német teológus, lelkész, filozófus, orgonaművész, tanár, orvos Albert Schweitzernek. Sartre tizenöt éves volt, amikor édesapja meghalt, ezért anyai nagyapja, Charles Schweitzer nevelte fel. A kis „Poulou”, ahogyan becézték, 1917-ig tíz boldog évet töltött el anyjával és nagyszüleivel. Ahogyan gyermekkorának leghitelesebb forrásában, az 1964-ben megjelent A szavakban írja: „Paradicsomban éltem. Reggelente boldog ámulatban ébredtem, csodálkoztam azon a szerencsés véletlenen, hogy a világ legegyetértőbb családjában és legszebb országában születtem.” Nagyapja hatalmas könyvtárában csakhamar felfedezte az irodalom csodálatos világát, és ahelyett, hogy társaival játszott volna, a könyveket bújta: „Életemet úgy kezdtem, ahogyan bizonyára végezni fogom: könyvek között.” Tízéves koráig nagyszülei nem engedték iskolába menni, így otthon kapta meg mindazt, amit a többi gyerek a közösségben. 1915-ben íratták be a IV. Henrik Gimnáziumba. 1939-ben behívták katonának, 1940-ben pedig német hadifogságba került. 1941-ben, amikor a németek megszállták Franciaország nagy részét, a hadifoglyok közül sokat, köztük Sartre-t is hazaengedték. Katonai szolgálata után filozófiát tanított Le Havre-ban 1931 és 1936 között. Tanítványainak visszaemlékezései szerint semmiben sem hasonlított egy konvencionális tanárra, ami gyakran kiváltotta elöljárói nemtetszését. Akkoriban a tanárok mindig megtartottak egy lépés távolságot a tanulóktól, akiktől megkívánták a feltétlen tiszteletadást. Sartre ellenben nyáron a tengerparton tartotta óráit, ahol hosszasan vitatkozott diákjaival. Még az is megtörtént, hogy tanáruk utasításainak megfelelően a gyerekek a Saint-François negyedbeli bordélyház előtt várták.

Tilalomfák nélkül

Sartre, aki minden burzsoá megkötöttséget gyűlölt, soha nem nősült meg, ám élete végéig társa volt Simone de Beauvoirnak, a leghíresebb francia feminista írónőnek. A társa szó elől az ilyenkor szokásos hűséges jelzőt el kell hagynunk, mert Sartre és Beauvoir egyfajta szexuális forradalmat hajtott végre azzal, hogy megkötötték a híressé vált paktumot, miszerint mindkettőjüknek jogában állt „esetleges” szerelmi kapcsolatokat is létesíteni, s mindketten maximálisan éltek is ezzel a maguk választotta szabadsággal. Sartre-nak esetenként egyszerre hat-nyolc szebbnél szebb lánnyal, asszonnyal volt szexuális viszonya, köztük kiskorúakkal is, Simone de Beauvoir pedig férfiakon kívül lány tanítványait is szívesen látta ágyában.

Ám Sartre nemcsak különös szexuális szokásaival keltett feltűnést, de minden más téren is rendhagyó módon élt és dolgozott. Nem volt hajlandó meglátni a társadalom által állított útjelzőket és tilalomfákat. Gimnáziumi tanártársai és tanfelügyelői ellenszenvét váltotta ki hanyag, „tanárhoz nem méltó” öltözködésével, de meggyűlt a baja tanítványai szüleivel is, mikor felháborodtak azon, hogy fiaik filozófiatanárukkal bokszmeccseket vívtak, és időnként vérző orral tértek haza. Már a fentiekből is kitűnik, hogy Sartre nem törekedett a külvilág elismerésére, ezért nem fogadta el a francia Becsületrendet, de a Nobel-díjat is visszautasította, mert szerinte ezek korlátozták volna szabadságában. Elismerést olvasóitól várt, és ezt a célt tartotta szeme előtt, amikor már kisgyerek korától író akart lenni.

Az egzisztencialista életvitel és a befutott író

A háború után Sartre már ismert és elismert író és filozófus volt. Simone de Beauvoirral, valamint író- és művésztársaival megteremtették az egzisztencialista életmódot, amelynek színhelye Párizs szíve volt, a háború után a Saint-Germain-des-Prés negyed mintegy tíz évre a szellemi és a kulturális élet központjává vált. Sartre ekkor sem hagyott fel polgárpukkasztó életmódjával: szinte beköltözött a Café de Flore-ba, ahol lázas munkával töltötte napjait. A kávéház sokat látott tulajdonosa azonban többször megelégelte, hogy illusztris vendége egyetlen kávé mellett nyitástól a zárásig nem mozdul helyéről, felszedi a földre szórt csikkeket, és azokkal tömi meg pipáját.

Sartre 1945-ben Merleau-Pontyval megalapította a Les Temps Modernes című, kifejezetten baloldali szellemiségű folyóiratot, amelynek beköszöntőjében az elkötelezett irodalom jelszavát hirdeti meg. Ettől kezdve 1980-ban bekövetkezett haláláig az elkötelezett értelmiség szimbólumává vált. Első nagy irodalmi sikere, az 1938-ban megjelent Az undor című munkája máig a francia irodalom legolvasottabb könyvei közé tartozik. Második és egyben utolsó, befejezetlen regénye A szabadság útjai. Elbeszélései, drámái, filozófiai művei és esszéi mindegyike tükrözi Az undorban kibontakozó sartre-i világképet, ugyanakkor meghaladják azt. A fal az Az undor megjelenése után egy évvel kerülhetett az olvasók kezébe, ami nem csupán megrázó történeteivel, de kristálytiszta stílusával is felkeltette a kritika és az olvasók érdeklődését. Sartre drámái a háborút követő években, egészen a francia abszurd dráma 1951-es megjelenéséig az első helyet foglalták el a színházak repertoárjában. Központjukban filozófiai és politikai kérdések álltak. Színdarabjainak közös célkitűzését A szituációk színháza című kötetben úgy határozza meg, hogy olyan helyzeteket visz a színpadra, amelyek „megvilágítják az emberi sors lényeges aspektusait, és bevonják a nézőket abba a választásba, amelyet az ember tesz ezekben a szituációkban”.

Első filozófiai írásaiban, amelyek 1935 és 1940 között születtek, Sartre a fenomenológiai pszichológia hatására az emberi szellem bizonyos aspektusainak működését igyekszik megmagyarázni, szeretné megérteni, hogyan formálódnak a képek tudatunkban. Ez időben keletkezett műveinek címei is elárulják ezt a törekvését: A képzelet, Az ego transzcendenciája, Egy emócióelmélet vázlata és A képzeletbeli. Sartre regényei és drámái egyaránt magukon viselik a filozófus Sartre névjegyét. Filozófiai tételeinek összegzésére az 1943-ban megjelent A lét és a semmiben kerül sor, amely egyszeriben Franciaország első számú filozófusává avatja. Az 1943-ban megjelent hatalmas mű vitába száll a legtekintélyesebb filozófusokkal, mint Hegel, Husserl vagy Heidegger. Az undorban regényes formában megjelenített kontingencia, az egyén szabadsága, a világ abszurditásának érzése kibővül a szabadságszituáció, az Én és a Többiek viszonyának boncolgatásával, a Másik tekintetének tárgyiasító szerepével.

A politikus Sartre

A politikus Sartre talán maga sem tudta követni saját ellentmondásait az apolitikus magatartástól a Francia Kommunista Párt „útitársán” át a szélsőbaloldal lelkes támogatójáig és a mindebből való kiábrándulásait. Még közvetlen környezetét is meglepte, mennyire kívül maradt a politikai eseményeken öt évvel Hitler hatalomra jutása után és egy évvel a második világháború kitörése előtt. Csak a háború és a katonaságnál szerzett élményei hatására kapcsolódott be a politikai életbe. A kommunizmushoz az 1950-ben kirobbant koreai háború hozta közelebb Sartre-t. A kommunista párt „útitársaként” a Szovjetunió feltétel nélküli dicsérője lett, ami barátaival történő sorozatos szakításokhoz vezetett. Ezek közül a legemlékezetesebb a Camus-vel való, annak határozott kommunistaellenessége miatt. A két barát elhidegülésének közvetlen kiváltója Camus A lázadó ember című esszéje, amelyet Sartre keményen támadott. Sartre másik barátjával, Merleau-Pontyval is megszakította barátságát, ami ugyancsak megviselte. Később kiábrándult a diktatórikus rendszerből, 1968-ban már elítélte a szovjet beavatkozást a prágai eseményekbe. Ugyanebben az évben Franciaországban kitört a diáklázadás, az akkor már öreg és beteg Sartre pedig ennek hatására új erőre kapott a lázadó ifjúság között: nem kezdeményezője, hanem támogatója volt a diáklázadásnak. Amikor a diákok május 13-án elfoglalták a Sorbonne-t, Sartre előadást tartott egy előadóteremben, ahol ezrek zsúfolódtak össze, hogy meghallgassák.

Önéletrajztól az életrajzig

A szavak (Les Mots, 1964) Sartre önéletrajzi írása, amely mintegy az irodalomtól való búcsúzása. A mű keletkezési körülményei közé tartozik, hogy Albert Camus 1960-ban bekövetkezett váratlan halála megrendítette, egy évvel később pedig filozófus barátja, Maurice Merleau-Ponty is elhunyt, illetve szeretett édesanyjának öregsége is nyomasztotta. Mindez arra ösztönözte, hogy visszatekintsen gyermekkorára, amikor kialakult benne az irodalom iránti elkötelezettsége. A mű gyerekkori emlékeit örökíti meg tizenegy éves koráig. Nagyjából két egyforma hosszúságú részből áll: Írni és Olvasni.

A szavakat nemcsak felbecsülhetetlen forrásértéke, de virtuóz stílusa, kritikai szellemisége, iróniája és öniróniája is fontos, élvezetes olvasmánnyá teszik. Irodalmi és filozófiai munkái mellett Sartre esszéírói tevékenysége is rendkívül jelentős, jóllehet ezek a művek kevésbé ismertek a nagyközönség előtt. A Szent Genet, komédiás és mártír (1952) nagyrészt saját elméletének illusztrálására szolgál. A pszichoanalízis és az egzisztencializmus határán álló elemzései – jóllehet tisztában van ezek korlátaival – beszorítják Genet életét egy elmélet korlátai közé. A család idiótája (Gustave Flaubert 1821-től 1857-ig) (1971–1972) a mű fülszövege szerint a pszichoanalízist és a marxizmust akarja vegyíteni „egy új antropológián belül, amelynek sikerül számot adnia az emberről – egy emberről – teljes egészében”.

1980. április 15-én elhunyt a XX. század egyik legnagyobb hatású gondolkodója. Utolsó útjára több tízezres tömeg kísérte el április 19-én, egy nemzet rótta le tiszteletét nagy halottja előtt. Az ő szavaival élve, élete „sorssá alakult át”. Bekövetkezett az elkerülhetetlen, amitől mindig is tartott: „az élők zsákmánya lett, tehetetlen áldozata az utókor dicshimnuszainak és becsmérlésének”. Óriási életművet hagyott hátra. Regényei, drámái, filozófiai művei, esszéi, kritikái, vitairatai a francia irodalom és filozófia egyik legmagasabb csúcsát jelentik.

A kívülállótól az elkötelezett író-filozófusig

Jean-Paul Sartre a XX. század második felében az elkötelezett entellektüel szimbóluma volt. Ám az elkötelezettségig vezető út hosszú és nem könnyen követhető. Pálfordulásokkal tűzdelt és önellentmondásoktól sem mentes életútján Sartre nem egyszer rosszul kötelezte el magát.

A húszas-harmincas években, jóllehet részt vett politikai vitákon, azokon nem foglalt állást egyik vitatkozó fél mellett sem. Simone de Beauvoir írja az Egy jóházból való úrilány emlékeiben az akkor huszonhárom éves Sartre-ról: „A műalkotás, az irodalmi alkotás az ő szemében abszolút cél; önmagában hordta léte értelmét éppúgy, mint alkotójáét és talán – ezt ugyan nem mondta, de gyanítottam ebbeli meggyőződését – az egész világegyetemét. (…) érdekelték a politikai és szociális kérdések, rokonszenvezett Nizan álláspontjával, de az ő dolga az írás, s minden más csak azután következik.” 1924-ben Sartre felvételt nyert az École normale supérieure nevű híres felsőfokú oktatási intézménybe, ahol éles eszével, minden diákcsínyben való részvételével hívta fel magára a figyelmet. Részt vett néhány tiltakozó gyűlésen, petíciókat is aláírt, de individualista magatartása miatt ennél nem ment tovább, nem követte sem a liberális Raymond Aron, sem a baloldali Paul Nizan eszméit, noha mindketten jó barátai voltak.

Az 1933–34-es években Sartre a Berlini Francia Intézet ösztöndíjasa lett, így közelről láthatta a nácizmus egyre fenyegetőbb veszélyét. Ám meglepő módon – Beauvoir szavaival élve – csupán „szemlélődő maradt”: „Ma már megdöbbenve gondolok rá, hogy ezeket az eseményeket viszonylagos nyugalommal fogadtuk; persze felháborodtunk rajtuk, a francia baloldal a nácizmust még nagyobb iszonyattal figyelte, mint a Mussolini-féle fasizmust; de nem volt hajlandó szembenézni vele, hogy milyen veszéllyel fenyegeti az egész világot” – írja Beauvoir. Az ekkori Sartre-ra pontosan illik az a Louis-Ferdinand-tól vett idézet, amit az 1938-ban megjelent első regénye, Az undor elé tűz: „Ennek a fiúnak semmilyen kollektív jelentősége sincsen: éppen hogy egyén.”

Ebben az időben Sartre elutasított mindenféle politikai áramlatot, intézményt. Maga a hatalom és annak gyakorlói gyűlöletesek voltak számára. Különösnek tűnik, de a nácizmust és a Harmadik Köztársaságot ugyanazon mércével mérte. Amikor negyven évvel később, 1977-ben Sartre legjobb ismerője, Michel Contat egy portréfilmben megkérdezte az akkor már világhírű író-filozófust, hogy a nácizmus miért nem befolyásolta tevékenységét, azt válaszolta, hogy akkor úgy gondolta, a nácizmus nem különbözött a Harmadik Köztársaság miniszterelnökének, Gaston Doumerge-nek kvázi-diktatúrájától. Sartre-nak ez az apolitikus magatartása még élesebb fénybe került, amikor 1934-ben a fasizmus fenyegető megerősödésével szemben Franciaországban Paul Langevin professzor megalakította az Antifasiszta Értelmiségiek Bizottságát (Comité de Vigilance des Intellectuels Antifascistes), amelyhez tömegesen csatlakoztak a francia baloldal antifasiszta érzelmű entellektüeljei. Az ez év nyarán Franciaországba visszatért Sartre ezúttal is közömbös maradt az események iránt. Amikor pedig 1935 márciusában Hitler visszaállította a kötelező katonai szolgálatot, Franciaország jobb- és baloldali értelmisége egyaránt pánikba esett. A baloldal hatalmas július 14-i ünnepséget szervezett. Simone de Beauvoir A kor hatalmában beszámol arról, hogy Sartre-ral együtt ezúttal is csupán szemlélője az eseményeknek: „Sartre-ral együtt elmentünk a Bastille térre: ötszázezer ember vonult fel, nemzetiszínű zászlókat vittek, énekeltek, kiabáltak. Főként azt kiáltották: »Akasztófára La Rocque-kal!« meg: »Éljen a Népfront!«. Bizonyos mértékig osztottuk ezt a lelkesedést, de eszünkbe sem jutott, hogy együtt meneteljünk, énekeljünk, kiabáljunk a többiekkel. Ebben az időben ez volt az álláspontunk; az események szenvedélyes haragot, félelmet, örömet keltettek mindkettőnkben, de részt nem vettünk bennük.”

Megvilágítók Sartre visszaemlékezései is a Situations X. című könyvében: „A háború előtt semmiféle kapcsolatot nem láttam egyéni létem és a társadalom között, amelyben éltem. Az École Normale után egy egész elméletet építettem fel erre: én voltam a »magányos ember«, azaz az egyén, aki gondolati szabadsága révén szemben állt a társadalommal, de aki semmit sem köszönhet, és akire ez a társadalom semmiben sem hat, mert egy szabad ember. Ez volt az evidencia, amire mindazt felépítettem, amit gondoltam, mindazt, amit írtam, és mindazt, amit 1939 előtt megéltem.”

A történelem először az 1937-ben írt és 1939-ben megjelent A Fal (Le Mur) című novellájában jelenik meg. Az öt novellából álló, azonos című kötet keretét a spanyol polgárháború adja, és jóllehet a háború csupán ürügy Sartre egzisztencialista elmélkedéseihez a halálról, a Történelem kétség kívül jelen van a műben.

1938 szeptemberében a háború elkerülhetetlennek látszott. Sartre a Situations X-ben azt írta, hogy „individualista pacifizmusa és anti-nácizmusa” között vergődött, de hozzátette, hogy legalábbis a fejében, már nácizmusellenessége győzött.

A kívülálló Sartre-t az események a valóság talajára kényszerítették. 1939. szeptember 3-án kitört a második világháború, Sartre-t besorozták. Tartalékos volt, így nem fenyegette közvetlen veszély. A meteorológiai egységnél szolgált, nem volt más dolga, mint háromóránként egy léggömböt feleresztenie, azt távcsővel nyomon követni, és telefonon jelenteni a szél irányát a lövészeknek.

1940 májusában a németek lerohanták Franciaországot, június 21-én Sartre fogságba esett. Ezek az események kiragadták addigi intellektuális beállítottságából, és mint később írta, „ekkor tértem át a háború előtti individualizmusból és a puszta egyénből a társadalmira, a szocializmusra”.

Sartre a fogolytáborban egy kis antifasiszta csoport hatására radikalizálódott. A csoport tagjai megesküdtek, hogy a legkisebb engedményt sem teszik meg a németeknek. 1941 márciusában hazatért a fogolytáborból. Első gondolata az volt, hogy meg kell szervezni az ellenállást. Elképzelése a Szocializmus és Szabadság csoport magalakításában öltött testet. Beauvoir Mistral szállóbeli szobájában egy tucatnyi baloldali értelmiségi – valamennyien nácigyűlölők – gyűlt össze, és elhatározták, hogy közleményekben tájékoztatják a párizsiakat az eseményekről, és a német megszállókkal szembeni ellenállásra buzdítják őket. A csoport tevékenysége rövid életű volt. Bukása után Beauvoir szavaival élve Sartre megragadta „az egyetlen lehetőséget, hogy a franciákat a lázadásra bírja”, és a megszállás kellős közepén, 1943-ban megírta A legyek című színdarabját, amelynek kulcsszavai a szabadság és a vele szemben álló végzetszerűség. Annak a filozófusnak üzenete, aki a dráma bemutatójának évében megjelent hatalmas filozófiai munkájában, A lét és a semmiben megfogalmazza, hogy tetteinket semmi sem determinálja, az ember maga felelős minden tettéért. Hogy a szabadság és a felelősség egymástól elválaszthatatlan fogalmak. Itt Sartre már messze van Az undor Roquentinjének individualizmusától, azt mondhatnánk, félúton van a kívülálló és az elkötelezett író-filozófus között.

A háború után vált Sartre igazán elkötelezett filozófussá és politikussá. Aktívan részt vett a kulturális és politikai életben, ideológiai támpontokat nyújtva az értelmiség számára. Ennek a tevékenységnek első megnyilvánulása az 1945-ben megalapított Les Temps Modernes című, kifejezetten baloldali szellemiségű folyóirat, amelynek első szerkesztőbizottsági tagjai Raymond Aron, Simone de Beauvoir, Michel Leiris, Maurice Merleau-Ponty, Albert Olivier és Jean Paulhan voltak. A Gaston Gallimard által kiadott lap első száma 1945. október 1-jén jelent meg. Beköszöntőjében az elkötelezett irodalom jelszavát hirdették meg: „Nem akarunk szégyenkezni, amiért írunk, és semmi kedvünk csak azért beszélni, hogy ne mondjunk semmit. Egyébként, még ha akarnánk, se tehetnénk meg: erre senki sem képes. Minden írásnak van értelme, még ha ez az értelem messze áll is attól, amit a szerző szeretett volna adni neki. (…) Minthogy az író semmiképp sem vonulhat félre, azt akarjuk, hogy szorosan kapcsolódjék a korához, amely egyedüli lehetősége: a kor őérte van s ő a koráért.”

A Les Temps Modernes megalapításának évében, 1945. október 29-én Sartre nagy sikerű előadást tartott Az egzisztencializmus humanizmus (L’Existentialisme est un humanisme) címmel. 1946-ban megjelent írásos változata Existencializmus címmel 1947-ben megjelent magyarul is, Csatlós János fordításában. Sartre célja volt válaszolni a kommunista kritikáknak, amelyek az egzisztencializmust szubjektivista és burzsoá filozófiának tartották, illetve a katolikusok vádjaira, akik Sartre szemére vetették ateizmusát, erkölcstelenségét és pesszimizmusát. A később részben megtagadott, a művelt, de nem filozófus olvasók számára szánt mű a sartre-i egzisztencializmus népszerűsítő kifejtése, A lét és a semmi előszobája volt, egyben az elkötelezett író hitvallása.

Az 1950-ben kirobbant koreai háború után Sartre közeledett a Francia Kommunista Párthoz. 1952 júliusa és 1956 novembere között megszakította irodalmi tevékenységét, kongresszusokon, nagygyűléseken szólalt fel; 1954 decemberében a Francia-szovjet Baráti Társaság alelnökévé is megválasztották. Nem csoda, hogy barátai pálfordulásról beszéltek annál az írónál, akinek azelőtt annyi késhegyre menő vitája volt a kommunistákkal. 1952 júliusától a Les Temps Modernes-ben A kommunisták és a béke címszó alatt Sartre számos oldalt szentelt a kommunistákhoz való közeledésének. A Szovjetunió feltétel nélküli dicsérője lett, ami barátaival történő sorozatos szakításokhoz vezetett. Ezek közül a legemlékezetesebb Camus-vel való kapcsolatának megszakítása volt, Albert Camus 1951-ben megjelent A lázadó ember (L’Homme révolté) című esszéje nyomán, amelyet Sartre keményen megtámadott. Sartre Merleau-Pontyval is megszakította barátságát, ami ugyancsak megviselte. 1954-ben, a Szovjetunióból való visszatérése után hat cikket közölt a Francia Kommunista Párthoz közel álló Libérationban, amelyekben a szovjet rezsimet fenntartások nélkül dicsőítette.

A cikksorozat után elszabadult a pokol. Még a kommunisták is gúnyolódtak Sartre lelkesedésén: „hamarosan idejön (Sartre), hogy kérje párttagsági igazolványát” – jegyezték meg. Az író jószerével mindenkivel összeveszett, mindenki értetlenül állt az előtt a Sartre előtt, aki korábban a Les Temps Modernes hasábjain és minden megszólalásában kíméletlenül ostorozta a kommunistákat.

Milyen logika mentén jutott el Sartre a Szovjetunió feltétel nélküli tömjénezéséig? Ne keressünk semmiféle logikát Sartre politikai pályafutásában, hiszen a legjobb indulattal sem találhatunk nála következetességet. Erre jól rámutat az a nyilatkozata, amit a Situation X-ben olvashatunk. Ezekben a sorokban Sartre megpróbálja magyarázni megmagyarázhatatlan beszámolóját a Szovjetunióbeli látogatásról: „A Szovjetunióban tett első látogatásom után, 1954-ben, hazudtam. (…) Egyrészt azért tettem, mert úgy véltem, ha az embert egyszer meghívták valahová, nem pocskondiázhatja vendéglátóit, alighogy hazaért, másrészt meg azért, mert magam sem tudtam, hányadán állok a Szovjetunióval, mit is gondoljak valójában.” A védekezés átlátszó és gyermeteg.

Sartre ragaszkodását a kommunista eszmékhez Francis Jeanson Sartre című könyvében azzal magyarázza, hogy az író nem bírálta a megkövesedett marxista álláspontot a Francia Kommunista Párt vezetőinél, hanem inkább velük akart küzdeni az egyre erősödő antikommunista, szovjetellenes és Amerika-barát áramlatok ellen.

1956 ismét egy pálfordulás Sartre politikai állásfoglalásaiban. Ezúttal nem tévedett, egy igaz ügy mellé állt, annak ellenére, hogy a Francia Kommunista Párt nem ismerte fel a magyar forradalom jelentőségét. Sőt – ahogyan Simone de Beauvoir A körülmények hatalmában írja – elítéli azt: „Olaszországból hazatérve, Sartre elolvasta a kommunista lapokat. A Libération a magyarországi eseményekkel kapcsolatban »fasiszta puccsot« emlegetett, André Stil a budapesti munkásságot a »levitézlett osztályok szemetjé«-nek, Yves Moreau pedig »versailles-istáknak« nevezte.” Sartre viszont az 1956-os magyar forradalom vérbe fojtása után szakított a kommunistákkal. November 9-én a