Lisa See

Tealevelek

szárnyán

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lisa See: The Tea Girl of Hummingbird Lane

Scribner an Imprint of Simon & Schuster, New York, 2017

Első kiadás

Fordította

Megyeri Léna

Copyright © Lisa See 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Shutterstock

Szerzőfotó © Patricia Williams

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-533-3

Édesanyám, Carolyn See emlékére

A szerző jegyzete

A regény kezdetének idején, 1988-ban a Jünnan tartomány hegyeiben szedett tealeveleket kilogrammonként 4 jüanért adták el (mai árfolyamra átszámítva nagyjából 50 centért). A teatermelők éves bevétele körülbelül 200 jüan (nagyjából 25 amerikai dollár) havi átlagkeresetnek felelt meg.

A puer néven ismert sötét teafajtának többféle írásmódja és kiejtése terjedt el: a tizenkilencedik századi misszionáriusok által kidolgozott kínai átírás, a Wades–Giles-rendszer szerint Pu’erh; Tajvanon Puerh; a Kínai Népköztársaság által elfogadott és 1986 óta az ENSZ által is alkalmazott pinyin átírásban Pu’er; és Ponay vagy Bonay kantoni nyelven.{1}

Ha fiad születik,

Aludjon az ágyban,

Öltöztesd szép ruhákba,

És adj neki jádét játszani…

Ha lányod születik,

Aludjon a földön,

Adj rá egyszerű ruhákat,

És kapjon törött cserepet játszani…

Dalok Könyve (Kr. e. 1000–700)

I. RÉSZ

AZ AKHA HAGYOMÁNY

1988–1990

Kutya a háztetőn

„Nincs történet véletlen nélkül”, mondja A-ma, miután Első Fivér elmesélte, mit álmodott az éjjel – és ez, mint általában, most is mindent eldönt. Meg sem tudnám számolni, hányszor idézte fel anyám ezt a magasztos szállóigét az alatt a tíz év alatt, amely óta ezen a világon vagyok. De olyan, mintha Első Fivér álmát is többször hallottam volna már különböző változatokban. Egy szegény földműves frissen szedett tarlórépát visz a városi piacra, hogy elcserélje sóra. Véletlenül rosszul lép, és lezuhan egy szikláról. Ahelyett, hogy a történet „szörnyű halállal” végződne távol az otthontól – a legrosszabb, ami egy akha törzshöz tartozó emberrel történhet –, a földműves egy gazdag sókereskedő táborában ér földet. A sókereskedő teát forral, a két férfi beszélgetni kezd, majd… és itt jöhetne bármilyen fordulat: a sókereskedő feleségül veszi a földműves lányát, vagy kiderül, hogy a zuhanás miatt a földműves megmenekült az árvíz elől és így tovább. Ezúttal azonban a földműves üzletet köt a sókereskedővel, így nem kell elmennie egészen a városi piacig.

Jó álom, mivel nem szerepelnek benne baljós előjelek, aminek mindannyian örülünk, akik körbeüljük a tűzrakó helyet. Ahogy A-ma mondta, a történetekben, az álmainkban, és minden ébren töltött percünkben egyik sorsszerű véletlen követi a másikat. Emberek, állatok, levelek, tűz és eső – úgy körözünk egymás körül, mint a levegőbe feldobott, maréknyi szárított rizsszem. Egyetlen szem sem tudja megváltoztatni az irányát. Nem döntheti el, jobbra vagy balra repüljön, sem azt, hol érjen földet: egy szikla peremén, ahonnan még megmenthető, vagy lebucskázva a szikláról a sárban, ahol azonnal értéktelenné és haszontalanná válik. A sors dönti el, hová érkezik, és semmi – legalábbis semmilyen földi dolog – nem változtathatja meg a végzetét.

Második Fivéren a sor, hogy elmesélje az álmát. Nincs benne semmi különös. Ezután Harmadik Fivér idézi fel elmondhatatlanul unalmas álmát.

A-ba megbök a könyökével.

– Leány, mesélj el egy álmot, amelyet előző éjjel láttál!

– Az én álmomat? – Meglepődöm, mert tőlem még sosem kértek ilyesmit a szüleim. Én csak egy lány vagyok. Jelentéktelen, ahogy sokszor elmondják. Hogy A-ba miért pont a mai napon választott ki, nem tudom, de megpróbálok méltó lenni a figyelemre.

– Teaszedés után visszafelé tartottam a faluba. Már besötétedett. Láttam, hogy füst száll fel a házi tüzek felől. Az ételek illatától meg kellett volna éhezzek – (folyton éhes vagyok) –, de a gyomrom, a szemem, a karom és a lábam egyszerűen csak örültek, mert tudták, hogy ott vagyok, ahol lennem kell. Az őseink otthonában. – Körbenézek a családomon. Szeretnék őszinte lenni, de nem akarom őket megijeszteni az igazsággal.

– Mit láttál még? – kérdezi A-ma. A falunkban a következő a hatalmi és fontossági sorrend: a törzsfőnök; a ruma, vagyis szellempap, aki fenntartja a harmóniát a szellemek és az emberek között; majd a nima – sámán –, aki képes transzba esni, meglátogatni a fákat, amelyeket Isten ültetett a szellemvilágban a földi lelkek képviseletére, végül eldönti, milyen varázsigéket kell alkalmazni a gyógyulás vagy az életerő növelése érdekében. Utánuk következnek a nagypapák, apák és bármilyen korú férfiak. A nők között anyám áll a legmagasabban, nemcsak a mi falunkban, hanem az egész hegyen. Bába, és még annyi minden más, aki egyaránt gyógyít férfiakat, nőket és gyerekeket életük minden szakaszában. Az álomfejtő képessége is híres. A fejdíszét ékesítő ezüstgömbök megremegnek és visszaverik a tűz fényét, miközben a válaszomra vár. A többiek a tálkáik fölé hajolnak – aggódnak miattam.

Kényszerítem magam, hogy megszólaljak.

– Egy kutyával álmodtam.

Erre a vallomásra mindenki megborzong.

– Három okból engedjük, hogy kutyák éljenek közöttünk – mondja A-ma biztatóan, próbálva megnyugtatni a családot. – Fontos szerepük van az áldozatok bemutatásánál, figyelmeztetnek a baljós előjelekre, és meg is lehet enni őket. A tiéd melyik fajta volt?

Ismét habozok. A kutya az álmomban a házunk tetején állt, éberen, felszegett orral és felfelé álló farokkal. Nekem úgy tűnt, mintha vigyázná a falunkat, és a látványa megnyugtatott, hogy biztonságban haza fogok érni. Ám az akhák úgy hiszik…

A-ma szigorúan néz rám.

– A kutyák nem emberek, de az emberi világban élnek. Nem szellemek, de képesek meglátni a szellemeket. Ha éjjel azt hallod, hogy egy kutya nyüszít vagy ugat, tudod, hogy szellemet látott, és remélhetőleg el is ijesztette. Most válaszolj, Leány – mondja, és feljebb tolja az ezüst karkötőket a csuklóján –, a tiéd milyen fajta volt?

– Az egész család kint ült, amikor a kutya ugatni kezdett – mondom, pedig nagyon is jól tudom, hogy a kutya a háztetőn azt jelenti, hogy az eb nem végezte jól a dolgát, így a szellem átosont a falu szellemkapujának védelmén, és most közöttünk jár. – Elijesztett egy rossz szellemet. A-poe-mi-yeh azzal jutalmazta a tettet, hogy az összes családtagnak adott egy csirkét…

– A legfelsőbb istenünk minden férfinak és nőnek adott egy saját csirkét? – kötekedik Második Fivér.

– És a gyerekeknek is! Minden egyes embernek egy egész csirke jutott…

– Ez lehetetlen! Semmi értelme! Kitaláció! – Első Fivér felháborodottan néz A-bára. – Állítsd le…

– Eddig tetszik az álma – mondja A-ba. – Folytasd, Leány!

Minél jobban erősködnek, hogy folytassam, annál könnyebben megy a hazudás.

– Láttam egy madarat a fészkében. A fiókái éppen akkor keltek ki. Az a-ma madár mindegyiküket gyengéden megkopogtatta a csőrével. Kop, kop, kop.

Néhány pillanatig a szüleim és a fivéreim elmerengenek ezen az új részleten. A-ma fürkészőn néz rám, én pedig próbálom olyan mozdulatlanul tartani az arcomat, mint egy tál kint felejtett szójatej. Végül elismerően bólint.

– Megszámolta a kicsiket. Új életek. Védelmező anya. – Elmosolyodik. – Minden rendben.

A-ba feláll, így jelzi, hogy a reggelinek vége. Nem tudom, melyik az aggasztóbb: hogy A-ma nem lát mindent, ami a fejemben zajlik, ahogy mindig is feltételeztem, vagy hogy elhitték a kitalációimat. Szörnyen érzem magam, ám végül arra gondolok, csak megvédtem a családomat attól, hogy aggódjanak az álmom miatt. A tálkámat a számhoz emelem, és kiszürcsölöm a levesem maradékát. A tüzes folyadékkal együtt néhány keserű hegyi levél is a számba csusszan. Csilipelyhek égetnek belülről, miközben a gyomromba érnek. Amíg ez a tűz kitart, jóllakottnak érzem magam.

***

Amikor elindulunk otthonról, még ragyognak a fejünk felett a csillagok. Kis kosarat cipelek a hátamon, míg a többi családtagomnak nagyobb kosarak vannak a vállukra vetve. Együtt haladunk a földúton, amely kettévágja Forráskutat, a Nannuo-hegység egyik nyergében elterülő, nagyjából negyven háztartásból álló falut. A legtöbb otthont öreg teafák védelmezik. Azonban a teateraszok és kertek, ahol dolgozunk, a falun kívül terülnek el.

Csatlakozunk a szomszédainkhoz, akik négy házzal arrébb laknak tőlünk. A legkisebb lány, Ci-teh, velem egykorú. Bárhol észrevenném a barátnőmet, mert az ő sapkája a legdíszesebb egész Forráskúton. A családja a tea mellett tököt, káposztát, cukornádat és gyapotot is termeszt. Ópiumot is termelnek, amelyet a szellempapnak adnak el a szertartásokhoz, és A-mának, aki orvosságként használja, ha valakinek eltörik a csontja, sorvadásos betegség kínozza, vagy szenved egy szerette elvesztésétől. A többletpénz, amelyet Ci-teh családja keres, azt jelenti, hogy több és nagyobb állatot tudnak felajánlani az áldozatokhoz, cserébe nagyobb darabokat kapnak a húsból, amelyet szétosztanak a falu népe között. Mivel Ci-teh családja gazdag, a sapkáját számos ezüstfüggő díszíti. Ezektől a különbségektől eltekintve olyan közel állunk egymáshoz, mintha testvérek lennénk – sőt talán még közelebb is, annyira sok időt töltünk együtt.

Ahogy haladunk a munka felé, magunk mögött hagyjuk az utolsó házat is, és hamarosan elérjük a szellemkaput. Az oszlopokra egy női és egy férfialakot faragtak. A nőnek hatalmas melle van. A férfi pénisze olyan vastag, mint a bambusznád, hosszabb, mint az én egész testem, és egyenesen előreáll. Faragott ragadozó madarak és harapós kutyák lógnak a keresztgerendán. Jól vigyázz! Ha valaki helytelenül megy át a kapun – például hozzáér –, akkor valami szörnyűség történhet, esetleg egy haláleset. Mindannyiunknak vigyázni kell a kapuval.

Elkezdünk felfele mászni. Ci-tehhel úgy fecsegünk, mintha hetek teltek volna el az utolsó találkozásunk óta, nem pedig egyetlen éjszaka.

– Én a hímzésemen dolgoztam, mielőtt lefeküdtem – árulja el Ci-teh.

– Én elaludtam, mielőtt az a-bám elszívta a pipáját – mondom neki.

– Forró vizet vagy teát ittál reggelihez?

– Teát.

– Álmok?

Erről nem akarok beszélni. Hosszú utat kell megtennünk, és ezenkívül csak játékokkal és versenyekkel tudjuk elütni az időt.

– Hányféle élősködőt találsz a fákon, amíg elérünk addig a buckáig? – kurjantom.

Én kilencet, ezzel nyerek is.

– Hogy megy a szövés? – kérdezi Ci-teh, aki nagyon jól tudja, hogy ebben nem vagyok túl tehetséges.

– Annyira unalmas! – kiáltom, mire a férfiak rosszallóan visszanéznek rám. – Lássuk, hány ugrással érünk el ettől a sziklától addig ott fent!

Én héttel, és ezzel megint nyerek.

– Tegnap este Deh-ja – ő Ci-teh sógornője – azt mondta, fiút szeretne.

– Ez nem újdonság. – Egy kis emelkedőre mutatok. – Fogadjunk, hogy hamarabb felérek, mint te!

A lábam jól ismeri ezt az útvonalat, így szikláról sziklára szökkenek, könnyedén átugorva a kiálló gyökereket. Néhány helyen a földút porzik a lábujjaim között, máshol kavicsok böködik talpam puha részeit. Mivel sötét van, inkább csak érzem, mint látom a tea-, kámfor-, gingkó- és kassziafákat, csakúgy, mint a körülöttem magasodó bambuszerdőt.

Ismét én nyerek, ami felbosszantja Ci-tehet. Dehát ilyesmi testvérek között is megesik. Ci-tehhel közel állunk egymáshoz, de versenyzünk is egymással… egyfolytában. Ma én nyertem a játékainkban; ő pedig emlékeztetett rá, hogy ügyesebb nálam hímzésben és szövésben. A tanítónk azt mondja, bebizonyíthatnám, milyen okos vagyok, ha kicsit szorgalmasabb lennék; Ci-tehről sosem mondana ilyet.

– Viszlát a teabegyűjtő központban! – mondom, amikor Ci-teh és az a-mája lefordulnak egy másik ösvényre. Egy kicsit még ott maradok, és nézem, ahogy felkapaszkodnak a meredek hegyoldalon, hátukon az üresen himbálózó kosarakkal, majd előreszaladok, hogy utolérjem A-mát.

Fél óra gyaloglás után az éjszaka sötétje kezd eloszlani, és az ég halványkékbe vált. Felhők szelik át a rózsaszín és levendulalila sávokat. Aztán minden fénybe borul, ahogy a nap a hegy fölé tornyosul. A kabócák felébrednek és ciripelni kezdenek. Még mindig mászunk. A-ba és a fivéreim jóval előttünk haladnak, hogy férfitársalgást folytathassanak. A-ma van olyan erős, mint bármelyik férfi, de ráérősen halad, közben gyógynövényeket és gombákat keres, amelyeket felhasználhat a főzeteiben. Első Sógornő otthon maradt azokkal a gyerekekkel, akik túl kicsik hozzá, hogy teát szedjenek, és túl nagyok, hogy az anyjuk hordozza őket, de Második és Harmadik Sógornő itt vannak a mellükre kötött kisbabáikkal. Ők is a nedves erdei talajt kutatják, hátha találnak valamit, amit belefőzhetünk az esti levesbe.

Végre megérkezünk Első Fivér teateraszához. Lassan mozgok a sűrű bokrok között, miközben a legkülső ágakon megkeresem a rügyeket és két, talán három levelet, amelyek éppen csak előbújnak a nap melegítő sugaraitól. Az apró sarjat gyengéden a hüvelykujjam körme és a mutatóujjam oldalán lévő első ízület közé csippentem. A körmöm foltos, a kis húspárna pedig kérges. Máris magamon viselem a teaszedők jegyeit.

Két órával később A-ma odajön hozzám. Beletúr a leveleimbe, átforgatja és megvizsgálja őket.

– Leány, nagyon ügyesen választod ki a legkiválóbb sarjakat. Talán túl ügyesen is. – A-ba irányába pillant néhány terasszal odébb, aztán lehajol, és azt suttogja: – Dolgozz kicsit gyorsabban. Szedhetsz az öregebb és szívósabb levelekből is. Nemcsak a tökéletes rügyekre, de levelekre is szükségünk van minden bokorról.

Értem, amit mond. Több levélért több pénzt fizetnek a teabegyűjtő központban. Amikor a kosaram megtelik, megkeresem Első Fivért, aki egy vászonzsákba önti, amit szedtem, majd az egész folyamat kezdődik elölről. Csak a szárított algába forgatott rizsgolyókból álló ebéd idejére tartunk szünetet, aztán egész délután szedünk tovább. Anyám közelében maradok, aki énekléssel diktálja a szüret ütemét, így próbálja elterelni a figyelmünket a forróságról és a páráról. Végül A-ba bejelenti:

– Elég.

Mindannyian Első Fivér köré sereglünk, aki összegyűjti, amit szedtünk. Az utolsó leveleket is vászonzsákokba tölti. Ezután minden zsákra köteleket és egy lapos deszkát kötnek. A-ma a hátamra rakja a legkisebb zsákot, a köteleket átveti a vállamon, a deszkát pedig a homlokomhoz erősíti. Ennek segítenie kéne egyenletesen eloszlatni a súlyt, ám a kötelek húzzák a vállamat, a deszka pedig fájdalmasan nyomódik a fejemnek.

Amikor mindenki a hátára vette a zsákját, a kosarainkat összekötjük, hogy hazafelé felvegyük őket, aztán nekivágunk a kétórás útnak a teabegyűjtő központba. Tudjuk, hogy sietnünk kell, mégis lassan haladunk. Egyik biztos lépés a másik után. Újabb teateraszokra mászunk fel, egyik meredekebbnek tűnik, mint a másik. Aztán megint az erdőben vagyunk, amely elnyeli az elhagyott tealigeteket és kerteket. A fatörzsek köré indák tekerednek, amelyek otthonul szolgálnak a különféle orchideáknak, gombáknak és élősködőknek, például a fehér fagyöngynek. Hány évesek ezek a fák? Ötszáz? Ezer? Nem tudom a választ. Csak azt tudom, hogy már régóta nem adják el a leveleiket. Csak a hozzánk hasonló családok szedik le őket, hogy otthon teát főzzenek belőlük.

Mire elérjük a teabegyűjtő központot, olyan fáradt vagyok, hogy sírni tudnék. Hatalmas kapukon át egy udvarba jutunk. Tekintetemmel a nyílt teret pásztázom, Ci-teh feltűnően díszes sapkáját keresve. Mi, akhák a saját stílusunkban öltözködünk, csakúgy, mint a dai, lahu, bulang és a többi törzs tagjai, akik velünk élnek a hegyen. Mindenki munkaruhát visel, ám a fejdíszek, sálak és sapkák díszítése árulkodik az adott törzs hagyományairól és viselője egyéni ízléséről is. Sehol nem látom Ci-tehet. A családja bizonyára már korábban megjött és el is ment. Lehet, hogy mostanra már haza is értek, és vacsoráznak.

A gyomrom megkordul, ingerlik és elbűvölik az ételárus standok felől jövő illatok. Nyárson sült hús szaga tölti be az orromat, a nyál összefut a számban. Egy nap majd megkóstolok egy ilyet. Talán. Néhanapján engedélyezünk magunknak egy-egy mogyoróhagymás palacsintát, amelyet egy öreg dai asszony árul tőlünk balra, a begyűjtő központ udvarán. Ínycsiklandó az illata – nem olyan gazdag, mint a grillezett húsé, inkább enyhe, és érezni benne a friss tojást.

A-mával és a sógornőimmel leguggolunk a porba, amíg A-ba és a fivéreim átviszik a zsákjainkat a dupla ajtón, amely a mérőhelyiségbe vezet. Az udvar másik oldalán észreveszek egy korombeli fiút. Feltornyozott, teával töltött vászonzsákok mellett álldogál, amelyeket hamarosan a nagy Menghai városába visznek, hogy kormányzati gyárakban dolgozzák fel a tartalmukat. A fiú haja pont olyan fekete, mint az enyém. Ő is mezítláb van. Még soha nem láttam az iskolában. Ám valójában nem is ő maga érdekel igazán, hanem a gőzölgő mogyoróhagymás palacsinta, amelyet teafoltos kezében tart. Körbenéz, hogy biztos legyen benne, senki nem figyeli – nyilván nem vett észre engem –, majd eltűnik a vászonzsákok mögött. Fölállok, átmegyek az udvaron, és bekukucskálok a kupac mögé.

– Te meg mit csinálsz itt? – kérdezem.

A fiú felém fordul, és elvigyorodik. Az arca fénylik a zsírtól. Mielőtt még megszólalhatna, meghallom A-ma hangját.

– Leány! Leány! Maradj mellettem.

Visszasietek az udvar másik végébe, és pont akkor érek anyám mellé, amikor A-ba visszatér a mérőhelyiségből a fivéreimmel. Nem tűnnek boldognak.

– Túl későn jöttünk – mondja A-ba. – Már megvették a mai kvótát.

Magamban felnyögök. A családunk nyolc felnőttből és számos gyerekből áll. Nehéz megélnünk abból, amit az évi tíznapos fő teaszedő szezon és a további kétszer tíznapos másodlagos szezon alatt megkeresünk, valamint a saját magunk által termesztett rizsből és zöldségekből, no meg abból, amit A-ba és a fivéreim vadászattal szereznek. Most haza kell vinnünk a leveleket, reménykednünk, hogy frissek maradnak, és holnap reggel – nagyon, nagyon korán – újra felmásznunk ide, hogy eladjuk őket, mielőtt továbbhaladunk Második Fivér teakertjéhez, hogy elvégezzük a napi munkát.

A-ma nagyot sóhajt.

– Holnap megint dupla nap vár ránk.

A sógornőim az ajkukba harapnak. Én sem örülök, hogy holnap kétszer is fel kell jönnünk ide. Ám amikor látom, hogy a fivéreim nem néznek a feleségük szemébe, rájövök, hogy még rosszabb hír közeleg.

– Nem lesz rá szükség – árulja el A-ba. – Már eladtam a leveleket fél áron.

Az csak két jüan kilogrammonként. Az A-ma torkából feltörő hang nem is nyögés, inkább nyöszörgés. Mindez a sok munka fél árért. A sógornőim elsétálnak egy vízcsaphoz, hogy feltöltsék az agyagedényeinket. A férfiak leroskadnak mellénk. A sógornők visszatérnek, és vízzel kínálják őket. Ezután a két asszony lekuporodik A-ma mellé, megigazítják a kisbabáikat a pólyájukban, és felkínálják nekik a mellüket. Ez a pihenés, mielőtt megkezdjük a több mint kétórás ereszkedést Forráskút felé.

Amíg a többiek szusszannak egyet, én visszatérek az udvar másik végébe a fiúhoz.

– Elárulod, miért bujkálsz itt? – kérdezem tőle, mintha el sem mentem volna.

– Nem bujkálok – mondja, pedig nyilvánvalóan azt teszi –, eszem a palacsintámat. Szeretnél egy falatot?

Mindennél jobban.

Visszanézek a vállam fölött A-ma és a többiek irányába. Fogalmam sincs, mi ütött belém, de ami a reggeli hazugságaimmal kezdődött, most folytatódik. Belépek a frissen szedett tealevelek illatát árasztó zsákok mögé. Amikor már ott vagyok, úgy tűnik, a fiú nem igazán tudja, mi a következő lépés. Nem tör le nekem a palacsintájából, és nem is nyújtja oda, hogy én tegyem meg. De ígért nekem egy falatot, és most már nem mondok le róla. Derékból meghajolok, belemélyesztem a fogamat a puha palacsintatésztába, és leharapok egy darabot belőle – mint egy kutya, aki elmar egy falatot a gazdája kezéből.

– Hogy hívnak? – kérdezi a fiú.

– Li-yan – válaszolom boldogan, teli szájjal. A keresztnevemen csak az iskolában és szertartások alkalmával szólítanak. A falunkban az emberek Sha-li (az a-bám) lányának vagy So-sa (az a-mám) lányának hívnak. A családomban egyszerűen csak Leánynak.

– Az én nevem San-pa – mondja. – Árnyas Menedék faluban lakom. Apám neve Lo-san. Nagyapámat Ba-lónak hívták. Dédnagyapámat Za-bahnak…

Minden akha fiúnak meg kell tanulnia felsorolnia a felmenőit, ami azt jelenti, hogy meg kell neveznie a férfi őseit ötven nemzedékig visszamenőleg – úgy, hogy az egyik nemzedékhez tartozó név utolsó szótagja legyen a következő nemzedékhez tartozó név első szótagja. Felkészülök rá, hogy most ez következik, amikor egy dühös női hang félbeszakítja San-pát.

– Hát itt vagy, te kis tolvaj!

Megfordulok, és látom, hogy a palacsintás standot vezető dai asszony fenyegetően közeledik felénk. Megragadja a tunikámat, aztán a másik kezével elkapja San-pa fülét. A fiú vonyít, miközben az asszony kirángat minket rejtekhelyünkről.

– Nap és Hold, nézzék csak! Tolvajok! – A hangja belehasít az udvar zsivajába. – Hol vannak ezeknek a szülei?

A-ma felénk pillant, és hitetlenkedve csóválni kezdi a fejét. A mai napig nem számítottam bajkeverőnek. Sosem teszem keresztbe a lábamat felnőttek közelében, a szüleim szavait úgy fogadom, mint a jó orvosságot, és mindig eltakarom a számat, hogy ne látszódjanak a fogaim, ha nevetek vagy mosolygok. Talán kicsit kiszíneztem az álmomat ma reggel, de nem vagyok tolvaj, és sosem csalok az iskolában. Sajnos a szám körüli zsíros maradék elárulja, hogy palacsintát ettem, még ha nem is én loptam el a dai asszony kordéjáról.

A-ma és A-ba átvágnak az udvaron. Elvörösödöm, ahogy meglátom a zavart az arcukon. Lehajtom a fejem, és kérges lábukra koncentrálok, miközben az árussal beszélnek. Hamarosan két pár újabb láb csatlakozik hozzánk San-pa két oldalán: az ő szülei.

– Mi ez az egész? – A-ba hangja udvarias és nyugodt. Otthon néha nyers tud lenni, de most nyilvánvalóan próbálja csillapítani a palacsintaárus haragját a maga illedelmes akha modorában.

– Ezzel a gyerekkel már korábban is meggyűlt a bajom – mondja az árus, és megrángatja San-pa fülét. – Mivel tolvaj, akárhová is megy, falja fel egy tigris. Ha vízen kel át, merüljön el benne. Ha fa alatt sétál el, zuhanjon rá a fa.

Ezek mind gyakori, ám erőteljes átkok, mert szörnyű halállal fenyegetnek, ám úgy tűnik, a fiút nem érdekli a dolog. Még a száját sem takarja el, hogy elrejtse a vigyorát.

A dai asszony együttérzőn néz anyámra.

– Úgy tűnik, most a te lányodat is a bűvkörébe vonta.

– Valóban így van, Leány? – kérdezi A-ma. – Miért tennél ilyesmit?

Felnézek rá.

– Nem gondoltam, hogy rosszat teszek.

– Nem gondoltad?

– Ő adta nekem. Nem tudtam, hogy lopta…

Egyre többen gyűlnek körénk, hogy kiderítsék, mi folyik.

– Ne hibáztassuk a kislányt – mondja a férfi, akit San-pa apjának gondolok. – Már korábban is bajba kerültél itt, Fiú. Mondd el szépen az igazat.

– Én vettem el – vallja be San-pa, de nem tűnik úgy, hogy bánná a dolgot. Annyira tárgyilagos, mintha csak az időjárásról beszélne, vagy arról, tegnap hány tojást tojtak a tyúkok.

– Megkínált egy falattal – szólok közbe. – Osztozni akart velem.

De A-mát nem érdeklik a kifogásaim.

– Mindkét gyerek világa kibillent az egyensúlyából – jelenti ki. – Mi az akha törvényeket követjük…

– Mi is az akha törvények szerint élünk – szögezi le San-pa apja. – Minden akha közös tudása, hogy mit tehetünk meg és mit nem…

– Akkor tehát tisztító ceremóniát kell rendeznünk a két gyerek, a családjaink és a falvaink számára. Az egyetlen kérdés, hogy közös szertartást tartsunk-e a gyerekeknek? – kérdezi A-ma. Habár A-ba a család feje, ezúttal anyám mint magas rangú bába vezeti a tárgyalást. – A legkedvezőbb eredményt akkor érnénk el, ha a családjaink együtt vennének részt a ceremónián. – Az idegenek számára a hangja bizonyára ugyanolyan lágynak és melegnek tűnik az egész szembesítés során, mint apámé – elháríthatjuk ezt a kis kellemetlenséget, és újra mindannyian barátok lehetünk –, ám én jól ismerem őt. A szavaiból kihallom, hogy csalódott bennem, és aggódik a helyzet miatt. – Megkérdezhetem, a ciklus hányadik napján született a fiatok?

– San-pa a tigris napján született, vagyis a ciklus kilencedik napján – válaszolja segítőkészen a fiú anyja.

A családtagjaim egyik lábukról a másikra állnak, amikor meghallják ezt a sajnálatos tényt. Nálunk, akháknál a hét tizenkét napból áll, és mindegyik nap másik állat nevét viseli. Én a disznó napján születtem. Az egész világ tudja, hogy a tigrisnek és a disznónak sosem szabad összeházasodnia, nem lehetnek barátok, és nem művelhetik együtt a földet, mert a tigris gyakran megeszi a disznót.

A-ma bejelenti a rossz hírt.

– Ő a disznó napján született. Legjobb, ha külön tartjuk meg a tisztító ceremóniákat. – Udvariasan fejet hajt, amitől a gömbök és érmék csilingelni kezdenek a fejdíszén. Aztán a vállamra teszi a kezét. – Menjünk haza.

– Várjanak! – kiáltja a palacsintaárus asszony. – Velem mi lesz? Ki fog nekem fizetni?

San-pa apja belenyúl a derekára kötött indigókék zsákocskába, ám A-ba így szól:

– Egy leánynak nincs mása a becsületén kívül. Az apjaként én fizetem meg a tartozást. – Elővesz néhány érmét a nyomorúságos összegből, amelyet ma kerestünk, és a dai asszony kezébe ejti őket.

Eddig is rosszul éreztem magam, de most már borzalmasan. Ha Ci-teh itt lett volna, nem mentem volna a zsákok mögé, nem találkoztam volna San-pával, nem haraptam volna bele a palacsintába…

A dai asszony még egyszer utoljára megrángatja San-pa fülét.

– Lássalak elmenni, de sose lássalak visszatérni! – Egy újabb gyakori, de nyugtalanító átok, amely szörnyű halálra utal. Szerencsére nekem nem mond semmi ilyesmit. San-pa szülei elráncigálják a fiukat. Visszanéz a válla fölött, és még egyszer rám vigyorog. Nem tudom megállni: visszamosolygok rá.

{1} A puer tea, pu-erh tea stb. magyar írásmódját kézikönyveink mindeddig nem szabályozták, ezért találkozhatunk többféle formával. A keleti nevek magyar helyesírása (Akadémiai Kiadó 1981) sem tartalmazza. Az rh betűkapcsolattal írt verzió az angolos változat, és a kínai szavak magyar átírásában nincs szükség a h-ra, ezért a regényben a puer változatot fogjuk használni. (A szerk.)