© Gyarmati-Paor Zoltán, 2026

A regényben szereplő személyek kitalált karakterek, beleértve a történelmi családnevek képviselőit. A történelmi dokumentumok, helyszínek, technológiák és leírások azonban megfelelnek a valóságnak. A genetikai, történeti és régészeti kutatások a tudomány jelenlegi állása szerinti legújabb eredményekre támaszkodnak.

Borítóterv

Gyarmati-Paor Zoltán

Szakmai lektor

dr. habil. Szabados György

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Korrektor Máté László

Tördelő Szabó Eszter

Az elektronikus verziót készítette és forgalmazza az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-7071-54-4

www.hitelkonyvkiado.hu

Kisfiamnak, Dánielnek…

hogy ne csak büszke legyen arra,

hogy magyarnak született,

hanem értse is, mit jelent.

„A múlt nem azonos azzal,

ami megmaradt belőle.”

LÁSZLÓ GYULA

RÉGÉSZ

I.

Szeptember 20.

– Köszönöm, köszönöm, nagy szeretettel üdvözlöm a kedves megjelenteket, különösképpen a sajtó jeles képviselőit!

A sajtó jeles képviselői akkor sem vághattak volna közönyösebb arcot, ha külön megkérik őket rá, így ásítozva hallgatták a szokatlanul meleg szeptemberi délelőttön Somosi rektor üdvözlő szavait, aki tíz óra nulla nullakor diadalmasan bevonult az egyetem dísztermébe, majd eléggé el nem ítélhető gyorsasággal felbaktatott az előadói pulpitusra, és magához ragadta a mikrofont. A hatvanötödik évét taposó, lelkes hagyományőrző férfiú negyedik éve állt az egyetem élén, arról azonban álmodni sem mert, hogy közelgő nyugdíjazása előtt még lehetősége lesz egy ilyen horderejű felfedezést bejelenteni. Még egyszer megigazította szürke öltönyének mellényét, ellenőrizte, hogy nyakkendője az inge mértani középvonalára esik-e, és végigfuttatta tekintetét az első sor díszvendégein.

– Külön köszöntöm Darnay Tibor doktor urat, köszönjük, hogy megtiszteli jelenlétével rendezvényünket – biccentett a terem szélén helyet foglaló, szigorú tekintetű, bocskait viselő középkorú férfi felé, majd a kötelező tiszteletkörök után rátért a lényegre. – Amint önök is sejtik, intézményünk életében mérföldkőhöz érkeztünk, ezért hívtuk össze ezt a ma reggeli sajtótájékoztatót. Mindenekelőtt szeretném eloszlatni a félreértéseket, hogy egy régészeti felfedezést miért az egyetem rektora jelent be. Az imént tájékoztattak, hogy a régészeti tanszék vezetője sajnos gyengélkedik, ezúton is kívánunk neki jobbulást.

Vérlázítóan bárgyú mosolyok fogadták a végtelenített körmondatokba csomagolt jókívánságokat. Egyedül a hátul sorakozó operatőrök örültek a teljességgel érdektelen frázisoknak, amelyeket a szerkesztők majd úgyis kivágnak, de addig is legalább el lehet végezni a kamerán a beállításokat. A rendezvényszervezők, akiket váratlanul ért főnökük hirtelen ötlettől vezérelt felszólalása, gondterhelt arccal pusmogtak a háttérben.

A nagyterem közepén néhány hevenyészett széksor húzódott, ahol az újságírókon kívül főleg az egyetemi tápláléklánc alján elhelyezkedő tudományos segédmunkások ültek, leginkább azért odarendelve, hogy ne kongjon annyira az ürességtől a nézőtér. A rektor azonban olyannyira feldobott hangulatban volt, hogy mindebből semmit sem vett észre. Számára a terem félig tele volt.

– Mint tudják, egyetemünk bölcsészkarának erőssége az őstörténet kutatása. Ebből a célból állítottuk össze kutatócsoportunkat a különböző tanszékek legkiemelkedőbb szakértőiből és tanáraiból, akiknek közös erővel végzett, kitartó munkája tegnap látványosan meghozta gyümölcsét. A bejelentés dicsőségét nem szeretném elorozni, ezért fel is kérném történeti tanszékünk vezetőjét, hogy ismertesse az örömteli hírt!

Somosi elégedetten nézett a fészkelődő hallgatóságra. Az őszi időpont ellenére pokoli hőség volt. Úgy tűnik, a globális felmelegedésnek is pont itt kellett ma lecsapnia.

De senki sem tartott a pulpitus felé, hogy átvegye a szót. A széksorokban ücsörgő vendégek bugyuta arccal emelték fel fejüket a telefonjukból, és tekintgettek jobbra-balra, hogy mi lesz már. Ez az időhúzás a műsor része?

Anita, a pódium szélénél álló, kellőképpen dekoratív külsejű moderátor hölgy, aki kommunikáció szakot végzett asszisztensként a sajtóesemények szervezését is megnyerte magának, diszkréten becsukta a mobilját, majd kecses mozdulatokkal fellépett az előadói emelvényre, és egy félbehajtott lapot csúsztatott a pulpitusra.

–  Ó… úgy tűnik, minden jó hírre jut egy rossz. Történeti tanszékvezetőnket ma reggel kórházba szállították, reméljük, hogy hamar kiengedik – tudatta a rektor a szomorú hírt, sajnálkozó arckifejezéssel. – Ez esetben viszont felkérném művelődéstörténeti tanszékünk vezetőjét, hogy vegye át a megtisztelő feladatot a tegnapi felfedezés bemutatását illetően, és amíg ideér, engedjék meg, hogy arra a pár másodpercre magamnál tartsam a szót.

A média nagyra becsült képviselői egyre türelmetlenebbül rágóztak a kamerák mögött. Már eltelt két teljes perc, és eddig egy hasznos mondat sem hangzott el, leszámítva azt, hogy az eddigiek alapján minden bizonnyal a teljes vezetőség hullarészegen fekszik valahol a tegnap esti dorbézolás után.

– Azt hiszem, felesleges említenem, hogy a magyar föld még mindig zsúfolásig van feltárásra váró régészeti leletekkel, azt azonban régóta sejtettük, merrefelé érdemes fokozott erőfeszítéssel kutatnunk. Nem is csigáznám tovább az érdeklődést, elég, ha annyit mondok: egy mátraaljai település mostantól nemcsak gyöngyöző borairól és kiváló férfikaráról lesz ismert, hanem történelmünk egy újabb szeletéről is, amelyet kollégám azonnal ismertet önökkel…

Somosi rektor körbenézett. A művelődéstörténeti tanszékvezető sehol. Mindannyian elkaptak valami nyavalyát a hegyekben? Ételmérgezés? Vagy csak elhúzódott az esti koccintás? Szó se róla, volt rá okuk, de hát akkor is…

Anita ekkor köhögő mozdulatokkal jelezte a pulpitus felé, hogy ne is várjanak a tanszékvezetőre, és valószínűleg mutáns vírus tombol az egyetem környékén.

–  Khm… Úgy vélem, szerencsésebb lett volna az orvosi tanszék aulájában megtartani a sajtótájékoztatót – kényszeredett nevetés követte a humorosnak szánt megszólalást, főleg az egyetemi dolgozók részéről, akik most már őszintének látszó mosollyal feszengtek a kényelmetlen székeken.

– Természetesen mielőbbi gyógyulást kívánunk neki is… De hogy ne húzzuk tovább a sajtó drága idejét, amint azt már nyilván önök is kitalálhatták, Abasárról van szó, ahol munkatársaim a tegnapi napon történelmi jelentőségű feltárást végeztek el. Mint láthatják a kivetítőn – mutatott a háta mögött megjelenő, drónnal készített filmfelvételre –, igen szokatlan helyen találtunk rá egy késő középkorból származó sírra, amelyet egy uralkodói címerekkel és felségjelvényekkel gazdagon díszített kőlap zárt le. A sírban emberi maradványokat is találtak régészeink, amelyek részletesebb ismertetésére felkérem egyetemünk genetikai tanszékének vezetőjét.

A rektor elfordult a pulpitustól, jelezve, hogy most már átadná a szót, és a feltárásról készült felvételeket nézegette a kivetítőn. Jól kivehető volt a korabeli szocreál építészet remekbe szabott épületei között a földből kiálló sírkőfedél, amint egy daru lassan felemeli, láthatóvá téve az alatta lévő sírboltot a benne heverő csontokkal. Önfeledt nézelődését az egyre feszültebb moderátor hölgy zavarta meg, aki a könyökénél fogva finoman félrehúzta a hangosítás közeléből, és a fülébe suttogott valamit. Somosi döbbenten szakította el tekintetét a vászontól.

– …az intenzíven?

A nézőtér soraiban rosszalló morajlás futott végig. Ezek szerint nem távolodtak el eléggé a pulpitus mikrofonjától. A meghívottak idegesen néztek össze. Mindenki beteg? Kórház? Intenzív osztály? Mekkora hepajt csaptak ezek tegnap este?

– Anita, miért nem szólt, hogy gond van? – vonta kérdőre az asszisztensét, még jobban lehalkítva a hangját.

– Azért, rektor úr, mert ön azzal a lendülettel, amivel bejött, egyből felment a pódiumra, és elkezdte a sajtótájékoztatót, mielőtt bárki megakadályozhatta volna.

Somosi kettőt pislogott. Ez jogos volt. De hát félórája egyeztetett a protokollossal, akkor még minden rendben volt. Átvették az esemény forgatókönyvét. Az összes résztvevő tisztában volt azzal, milyen fontos ez a nap számára. Ez az utolsó nagy bejelentése, mielőtt fejest ugrana gondtalan nyugdíjas éveibe.

– És miért nem jelezték még előtte, hogy fújjuk le az egészet?

– Milyen indokkal? Annyit tudtunk, hogy Nádasi professzort bevitték kivizsgálásra. Ez nem olyan ok, ami miatt törölni kellene egy beharangozott sajtóeseményt.

– És a többiek?

– Egyiküket láttam itt a második sorban, a többieket pedig egyelőre nem tudtam elérni. Azt hittem, mindössze késnek a dugó miatt. A sajtó viszont nem vár.

– Értem én, de akkor is…

– Ön tegnap azt kérte, hogy szervezzünk meg egy élő bejelentést – emlékeztette főnökét Anita még mindig suttogva, de kőkemény határozottsággal. – Ha öt perccel kezdés előtt töröljük a rendezvényt, az sokkal több kérdést vet fel. És akkor tényleg a címlapon lesz az egyetem, csak egészen más előjellel. Egy pillanat…

Szolid hangjelzés szakította félbe a kétszemélyes válságstáb délelőtti értekezletét. Az asszisztens gyönyörűen manikűrözött ujjaival rákoppintott a telefonjára érkezett üzenetre.

– Most írt a genetikai tanszékvezető felesége… – komorodott el az arca, ahogy olvasta a sorokat – …hogy a férjét épp most viszi rohammentő a kórházba.

Somosi nyelt egyet, és végigsimított ritkuló hajszálain. Rohammentő? Mi az ördög folyik itt?

– És most hogyan tovább? – intett fejével a tévékamerák felé. – Élőben közvetítik a neten…

– Feltűnés nélkül folytatjuk, és amint lehet, befejezzük. Kérdéseket most nem fogadunk – sorolta Anita vérprofi higgadtsággal a kríziskezelő protokoll lépéseit. – Szerencsére főleg baráti orgánumokat hívtunk, nem fognak kellemetlenkedni. A végén pedig kiadunk egy írásos közleményt, amit egy az egyben lehozhatnak. Még örülni is fognak, hogy nem nekik kell bajlódniuk a cikk megírásával. Viszont véget ért a videóbejátszás.

A rektor kötelességtudóan visszalépett a mikrofon mögé, de eddigi büszke testtartása láthatóan megváltozott. Hányan vannak itt a tanszékvezetők közül?

Nem látott egyet sem. Senkit. Pedig ez az elmúlt évtized legnagyobb napja az egyetem életében, amelynek – rajta kívül – mindannyian részesei voltak tegnap. Egyikük sem hagyná ki önszántából a mai nap dicsfényét.

Somosi feltette a szemüvegét, és bizonytalan tekintettel pásztázott végig a széksorokon. Néhány izzadt homlokú tanársegéd és pogácsára váró megélhetési újságírók. A háttérben a kamerák mögött pedig unatkozó operatőrök, akik titokban már a kitett teasüteményeket majszolták. Tanszékvezetők sehol. Kutató egy szál sem.

Egyáltalán van itt bárki abból az átkozott kutatócsoportból? Aki tegnap ott járt a helyszínen a feltárásnál? Aki tudna néhány szót mondani az újságíróknak?

Kétségbeesetten fürkészte tovább a nézőtéren ülő arcokat, amikor végre megpillantott valakit. A második sor legszélén ült farmernadrágban és sportzakóban, ahogy mindig. Somosi megkönnyebbülten sóhajtott fel. Legalább egyvalaki van, akire lehet számítani. Herczeg Roland.

A történeti intézet fegyverszakértője és hadtörténésze. A negyvenöt éves, megnyerő külsejű férfi borostás állát dörzsölgetve ült a helyén, gondolataiba merülve.

– Akkor engedjék meg, hogy felkérjem a kutatócsoport egyik legkiválóbb szakemberét, dr. Herczeg Roland hadtörténész professzort, aki tegnap személyesen is járt az abasári ásatás helyszínén!

Az őszi napsugár vidáman bújt be a díszterem hatalmas ablakain, és ahol nem ütközött függönybe, ott pajkosan megcsiklandozta Roland szempilláit. A professzor fáradtan behunyta a szemét, és várta, hogy minél előbb véget érjen a rendezvény ebben a fullasztó katlanban. Azon gondolkodott, ne álljon-e fel kinyitni az ablakot. Ja, hogy nyitva van…

– …professzor úr…! – bökte oldalba a mellette ülő tanársegéd.

Roland csodálkozva emelte rá tekintetét. A szavak nagy nehezen jutottak csak el a tudatáig. Az alagsorig eshetett a vérnyomása. Sürgősen be kellene dobnia egy kávét. Sok cukorral. Jó lenne, ha lehetne kérni bele egy kis fahéjat… vagy vaníliafagylaltot. Meg sűrített tejet, úgy igazi bécsi kávé lenne…

– Herczeg professzor…!

Kiskorában mindig a tubusból itta ki a sűrített tejet, amelyet aztán felfújt, és üresen visszatett a hűtőbe. Szülei meg dühöngtek, amikor délután kávéztak volna egyet… a nevét hallotta az imént?

– Ugyan, ne kéresse magát, jöjjön és meséljen nekünk a tegnapi élményekről! És természetesen gratulálunk kutatócsoportjuknak a korszakalkotó felfedezéshez! – biztatta a rektor és bátorítóan néhányszor összeütötte a tenyerét, amire rekordgyorsasággal elhaló taps felelt a hallgatóság soraiból.

Herczeg professzor megtörölte homlokát, és erőt gyűjtött, hogy felálljon. Az ablakon beáramló friss fuvallat kissé kitisztította a fejét, és valamelyest sikerült rendeznie gondolatait az előző ásatásról és a hely történelmi jelentőségéről. Laza mozdulattal megigazította a gallérját, fellépett a pódiumra, megfelelő magasságba húzta a mikrofont, töltött magának fél pohárral az odakészített ásványvízből, majd fejjel előre bezuhant az első sor székei közé, miután sikeresen felborította a pulpitust és a mellette lévő projektort.

– Jézusom!

– Roland!

– Professzor úr, jól van?

A terem robbanásszerűen megtelt kiabálással.

– Úristen, nem kap levegőt…

– Segítsen már neki valaki! – hallatszott mindenhonnan. – Hozzák a defibrillátort a portáról!

A hallgatóság nyugtalanul ugrált fel a helyéről, a padlón cipőtalpak csúszkáltak, székek borultak. Mi folyik itt? Hirtelen az összes tudós kidől?

– Hívjanak mentőt!

– …és irány az elvonó…

– Ne szórakozzon már, tiszta kék a szája…!

Oldalról egy magas, deresedő hajú férfi tört utat magának. Dr. Darnay.

– Engedjenek oda, orvos vagyok!

– Vigyék félre a székeket!

A szikár doktor határozott mozdulatokkal helyet csinált maga körül, majd letérdelt Herczeg mellé, és megfogta a vállát.

– Professzor, hall engem? Szorítsa meg a kezem!

Nem érkezett válasz. A doktor közelebb hajolt, és a nyaki artériát kereste.

– Pulzus szabálytalan… izomtónus fokozott… légzés gyenge – sorolta, majd gyakorlott mozdulattal felhúzta a szemhéjat. – Pupillák reagálnak.

Darnay meglazította Roland nyakkendőjét, és a fölötte bámészkodó tömeghez fordult.

– Mentőt azonnal. Menjenek hátrébb! És senki ne nyúljon hozzá!

Az operatőrök tanácstalanul álltak kameráik mögött, de a felvételt természetesen nem állították le. Egyikük még rá is közelített a földön fekvő történészre. A képen azonban a tolongó emberek ellenére is jól látszott, hogy a professzor nem másnapos.

Hanem haldoklik.

– Vigye már innen azt a rohadt kamerát!

– Ha engem kérdeznek, amit ezek művelnek, az tulajdonképpen sírrablás… – nyávogott egy affektáló hang az arctalan embertömeg közepén. – Nem azt mondom, hogy megérdemlik, ami történt, de…

– Fogja be a száját, mielőtt kidobom innen!

Az elszabadult tömeg egyre jobban kezdte elveszíteni emberi alakját. Az aggodalmaskodó hangok mellett egyre több rémült sutyorgás vegyült a fülledt atmoszférába. A felborult pulpitus kikapcsolására már senki nem gondolt: a földön heverő mikrofon groteszk lihegést és jajveszékelést kevert a felhangosított teremzajokhoz.

– Valami sírból kiszabadult ősi mikroba lehet…

– …igen, azokra nincs felkészülve az immunrendszer…

– Adjanak helyet a mentőknek! – érkezett a parancsoló hang a bejárat felől a hordágy nyikorgó kerekeinek kíséretében.

– Állítólag az összes kutatót kórházban ápolják…

– És ha fertőző…?

– Na, húzzunk innen…

Anita gyámoltalanul lépett oda főnökéhez, és felemelte a telefonját.

– Most érkezett… – mutatta remegő kézzel az üzenetet. – Nádasi professzor…

– Mi történt vele? – kérdezte Somosi rémülten.

– Meghalt…

A rektor falfehér arccal emelkedett fel. Visszatántorgott a pódiumra, hogy megpróbáljon úrrá lenni az egyre hisztérikusabb tömeg felett, amely ebolajárványt gyanítva megrohamozta a kijáratot.

– Köszönjük mindenkinek… a sajtótájékoztatónak ezennel vége…

– Engedjenek már ki innen!

– …hamarosan kiadunk egy írásos közleményt a feltárás részleteiről…

– Roland, tartson ki…!

De Roland már nem volt tudatánál. Szeme előtt elsötétült a világ, oxigénhiányban vergődő agya egyre kevesebb információt fogott fel a körülötte lévő zajokból.

Sziréna. Atropin. Hőség. Mentők. Mikroba. Szaturáció. Abasár. Királysír.

Somosi rektor megsemmisülve állt a káoszba fulladt sajtótájékoztató maradványai felett. Hol van ilyenkor a moderátor? De hiába kereste. Anita a sarokban összegörnyedve zokogott a földön mobilját szorongatva, amelyre egymás után érkeztek a rossz hírek.

…az intenzíven van… ma reggel elvesztettük… próbálják stabilizálni az állapotát… nem élte túl…

A kutatócsoport gyakorlatilag megszűnt létezni. Egyetlen éjszaka alatt elsöpörték az összes tagjával együtt. Mind haldoklik vagy halott – csak idő kérdése.

A pódium előtt a mentősök küzdöttek Roland életéért. A meghívott vendégek fele önként menekült a fertőzésgyanús helyiségből, másik részük tisztes távolból nézte az ingyen műsort, amíg a biztonságiak el nem kezdték őket kifelé terelni. Egy alacsony, nadrágkosztümös újságíró hölgy azonban átverekedte magát a kordonon, és Somosi torkának szegezte mikrofonját.

– Varga Valéria, Független Média. Rektor úr, gondolom megfogalmazta már a lemondását az egyetem dolgozóinak veszélyeztetése miatt. Hogyan tervezik kompenzálni a károsultakat és családjaikat?

A rektor képtelen volt összeszedni magát. Megszólalni se bírt. Sokkos állapotban toporgott a feldőlt pulpitus mellett. Nem így képzelte intézményvezetői munkájának befejezését néhány nappal a visszavonulása előtt. Üres tekintettel nézett körbe a romokban álló díszteremben, és szeme megakadt a földre zuhant kivetítőn, amely végtelenítve játszotta az abasári feltárás képkockáit, kísérteties fényével beterítve az ott tolongó embereket.

Mit bolygattunk meg?